LANA MILLAN

ÁTKOZOTT

HANNAH BROWN

ATHENAEUM

© Lana Millan, 2015

ATHENAEUM

BUDAPEST

ISBN 978-963-293-499-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

HAJNALI HÁROM ÓRA. Az emberek többsége ilyenkor fordul az ágyban egyik oldaláról a másikra, letörölve egy-egy nyálcsíkot a szája szegletéből. Ezzel szemben én tudom, ha most azonnal visszaaludnék, amire valójában a semminél is kevesebb esélyem van, akkor még ötvenhárom percet aludhatnék. Inkább felkelek. Mivel a reggeli a nap legfontosabb étkezése, főzök magamnak egy méregerős kávét, és cukor nélkül magamba döntöm az egészet. Ha ettől nem térek magamhoz, akkor semmitől. Ahhoz, hogy reggel hatra beérjek a stúdióba, úgy fél öt körül kellene elindulnom. Lezuhanyozok, és egy szál törülközőben a kanapéra tespedek.

Hétfő van. Hétfő, és hajnali négy. Már megszokhattam volna ezt a reggeli rémálmot, de ez nem megy olyan könnyen. Nem tudom lazán kezelni. Minden reggel fizikai fájdalmaim vannak, amikor arra kényszerítem magam, hogy bemenjek dolgozni. Kellett nekem elvállalni a reggeli műsor szerkesztését, ezt is csak magamnak köszönhetem! Mélyeket lélegzem, és megpróbálom nyitva tartani a szemem. Szörnyen nehéz ennyi mindenre odafigyelni.

Fel kellene öltöznöm. A faliórára bambulok, pontosan hét percem maradt indulásig. A szekrényhez lépek, és magamra rántom az első ruhát, ami a kezem ügyébe kerül. Azt hiszem, farmer és egy vastag pulóver, de ez csak tipp. A fáradtságtól csak részben tudom megemelni a szemhéjam.

Máris jobb – legalább sikerült felöltöznöm. Belenézek a tükörbe, amitől halálra rémülök. A szemem alatt akkora táskák vannak, mint egy-egy hátizsák. Te jó ég, ezzel most mit csináljak? A múltkor vettem valami kencét, amit a szem alá kell kenni, hogy csökkentse a karikákat. A kozmetikumok közé túrok, de sehol sem találom, viszont a kezembe akad egy alapozó. Mindegy, jó lesz ez is. Bekenem a duzzadt részt, aztán megfésülöm a hajam. Lássuk be, szarul nézek ki. De hát tegye fel a kezét, aki hétfőn hajnali négykor jól néz ki. Megpróbálok feltenni egy kis szempillaspirált, hátha az segít, de mivel remeg a kezem, nem kockáztatom a szemem épségét. Inkább kihagyom a sminkelést.

Felrántom a csizmámat, a nyakamba kötök egy sálat, aztán bevágom magam mögött az ajtót. Úgy néz ki, még időben beérek adás előtt. Legszívesebben felvenném a napszemüvegem, de azt hiszem, az emberek hülyének néznének. Több ok miatt is. Az első, hogy november van, hajnali fél öt, és tök sötét. Ilyenkor csak azok vesznek fel napszemüveget, akik azt hiszik, hogy híresek, vagy előző éjjel olyan szinten szétcsapták magukat, hogy a látványuk vizuális erőszakot tenne az átlagembereken, vagy egyszerűen csak trendik. Én egyik csoporthoz sem tartozom, így hát szorosan az arcom köré simítom a sálam, és próbálok nem gondolni a horrorisztikus ábrázatomra.

A hajnali munkakezdésben az egyetlen pozitív dolog, hogy mindig van ülőhely a metrón. Elhelyezkedem az egyiken, és eldöntöm, hogy nem alszom azalatt, míg beérek a televízió épületébe. Sőt. Hős leszek, és utána is ébren maradok.

A stúdióban attól függetlenül, hogy gyakorlatilag még éjszaka van, úgy kapkod mindenki, mintha hatkor Noé bárkája indulna, nem a reggeli adás. Beállok a sorba, és az irodámba vágtatok. Szeretném átnézni a műsortervet, és átbeszélni a kérdéseket Lois Farberrel, aki a reggeli adást vezeti. Felmegyek a harmadikra, belököm az irodám ajtaját, de a szokásos kupi helyett George Sanders savanyú képe fogad. A székünkben terpeszkedő főszerkesztő sosem jelent jót. George sosem jön be az irodámba. Soha! Valószínűleg ki vagyok rúgva. George megneszelte, hogy átírtam a jövő heti műsortervet, és megváltoztattam a vendégek listáját.

– Jó reggelt! – nyögöm, aztán az asztalomhoz lépek. Mivel a helyem foglalt, kénytelen vagyok a szemközti széken elhelyezkedni. George-ra meredek, és várom a hegyi beszédet.

– Szarul nézel ki – mondja köszönés helyett, miközben ő pont úgy fest, mintha egy elfuserált plasztikai műtétet hajtottak volna végre rajta. Mint aki voltaképpen Quasimodo egyenes ági leszármazottja, ám a rokonságot mindenki elől titkolni igyekszik, és hajlott hátát méregdrága öltönnyel álcázza. Az asztali lámpa fényében az arca okkersárga. Én a helyében nézetnék egy májfunkciót. De persze én nézek ki szarul. Nyilván.

– Jó híreim vannak a számodra, Hannah. A mai nappal előléptetünk szerkesztőből műsorvezetővé!

Oldalra billentett fejjel figyelem ezt a jól öltözött lidércet, de mukkanni sem tudok. Csak szórakozik velem, tudja, hogy a reggeli műsor vezetése az utolsó dolog, amire vágyom. Már a gondolattól is hideg veríték önt el.

– Ne nézz ilyen bambán, inkább készülődj, mert mindjárt adásban leszel.

– Ne haragudj, George, de azt hiszem, nem értelek. – Miközben felpuffadt arcára meredek, a pánik szép lassan végigkúszik a gerincemen. Nagyot nyelek. Ez nem viccel.

– Lois eltörte a lábát, és téged ért a megtiszteltetés, hogy átvedd a helyét a ma reggeli műsorban. Hát nem csodálatos? – De, ez egészen frenetikus.

– George, ez lehetetlen, én alkalmatlan vagyok erre. Főleg élő adásban. Kell hogy legyen valaki – bárki –, aki átveszi Lois helyét – hebegem, azonban George csírájában tiporja el bennem a reményt.

– Nem, nincs. Ennyi idő alatt nem találok senkit. Ha te sem értél volna be időben, kénytelen lettem volna én vinni a műsort. Még szerencse, hogy befutottál – morogja.

A rohadt életbe. Ezt nem hiszem el! Kell hogy legyen valaki más is!

– És mi van Penny Johnsonnal? Ő akár ölni is tudna azért, hogy a reggeli adásban szerepeljen – próbálkozom.

– Penny éppen síel, csak egy hét múlva jön vissza.

– És Trish, az időjós? – Az ötletre George tepsiszája vonallá keskenyedik, és úgy is marad. Trish a legocsmányabb áspiskígyó, aki a csatornánál valaha megfordult, de még mindig jobb, ha ő vezeti a reggeli adást, mint ha én. Legalábbis nekem. Most nem számít az a kétmillió ember, aki reggelente a műsort nézi.

– Nem, Hannah, ez a feladat a tiéd, a döntésem végleges. Változtattunk néhány dolgon, de úgyis mindjárt megkapod a műsortervet. Neked nincs más dolgod, mint hogy összeszedd magad, és átmenj a sminkesekhez. Ahogy elnézlek, nem kevés dolguk lesz veled. – Milyen kedves! Szeretném ráborítani az asztalt, de mivel szükségem van a munkámra, ezt a maflást most le kell nyelnem. George olyan kajánul vigyorog, mintha tudná, mi jár a fejemben.

– Na, gyerünk, drágaságom! – noszogat. – Meg tudod csinálni.

Persze. Meg tudom csinálni, fintorgok magamban, mert George nagy ívben tesz rám. Előre látom, hogy ez lesz életem legnagyobb beégése. George nem hagyja, hogy egy pillanatra is elmélázzak ezen, megragadja a vállam, és a folyosóra taszigál. A sminkszoba felé irányít, előbb belöki az ajtót, aztán engem. Majdnem hasraesek, de megtart Joanna, az egyik fodrász. Kedvelem Joannát, aki mindig mosolyog, és mindenkivel kedves.

– Jól vagy? Minden rendben? – kérdezi, de közben átnéz a vállam felett, és George-ra pillant.

– Persze! Egy darabig Hannah vezeti a reggeli adást, alakítsátok át belátásotok szerint – mondja, aztán a választ meg sem várva kilép a helyiségből, és magamra hagy ezzel a furcsa trióval.

– Húsz perc múlva adásban leszel, nem maradt túl sok időnk – mondja az egyik lány, majd kapkodva a székbe passzíroz. Lehunyom a szemem, de még így is érzem rajtuk a tanácstalanságot. Bajban vagyok.

Nem vagyok tisztában az adás menetével, ráadásul szarul nézek ki. Valójában ez utóbbi a legrosszabb. A nézők megbocsátják, ha a műsorvezető beszédhibás, tájékozatlan vagy értelmi fogyatékos, de azt nem, ha szarul néz ki. Azt soha. Mémként fogok terjedni a neten.

Érzem, ahogy dermedten összenéznek a fejem felett, aztán, mint a galambok az eléjük szórt kenyérmorzsákat, mind egyszerre rohannak meg. A sminkes, azt hiszem, Jennifernek hívják, a szemöldökömet tépkedi, Norman és Joanna a hajamnak esik neki. Csendben tűröm, hogy matassanak rajtam, de közben azon morfondírozok, hogy ma milyen vendégek lesznek.

Én állítottam össze a műsort, de ha agyonütnek, sem tudom, mára kiket hívtunk be. Kellene a műsorterv. George ígért egyet, és nekem még a levegőnél is nagyobb szükségem lenne rá! Azt hiszem, Jennifer végzett az arcommal, mert egy percig semmi sem történik. Kinyitom a szemem, de amikor a tükörbe pillantok, elkap a rémület. Két réteg festék, műszempilla és dupla vastagra rajzolt száj. Jennifer egy lépést hátrál, felméri az összhatást, aztán a sminkasztalhoz megy.

– A hajával nem tudsz valamit kezdeni? – kérdezi a fejem felett Norman Joannától. Az illetékes lemondóan simít végig a tincseimen.

– Hát éppen tudnék, de nem ennyi idő alatt. Ez egyébként milyen szín? – fordul felém Joanna érdeklődve.

– A sajátom – felelem, és lebiggyesztem a szám.

– Borzasztó. Legközelebb teszünk bele néhány világosabb csíkot, mert ez már nem divat.

– Jaaaa. Ez olyan seszínű! – mondja Norman kényeskedve.

Én meg teszek rá, hogy mi a divat, meg mi nem, mert nekem ilyenek nőnek ki a hajhagymákból, és slussz. Ha nem lennék annyira bepánikolva, mint egy völgyben rekedt kőszáli kecske, most nagyon helyreraknám őket. De mivel most rajtuk múlik az állásom és így az életem is, csak tompán mosolygok. Jennifer megérkezik a sminkasztaltól és ábrándozva fordul felém. Egy ecset segítségével megpróbálja átrajzolni a már eleve határozott vonásaimat.

– Egy fokkal jobb, de adásba azért nem engednélek – összegez Joanna. A tükörbe nézek. Köszi szépen, gondolom, de közben igazat kell hogy adjak neki. Úgy nézek ki, mint egy túlhajszolt cirkuszi bohóc.

– Lehetne, hogy kicsit kevesebb sminket tegyél fel? – A kérdésre zavartan összenéznek, aztán Jennifer a törlőkendő után nyúl, és nagylelkűen letöröl a képemről egy réteg festéket. Jobb lett így, de ahogy közeleg a műsorkezdés, úgy emelkedik a gyomorsavam.

– A ruha! Stevenson hol van? Így nem mehet adásba – sipít Norman.

– Vegye fel, amit Loisnak készítettünk ki – javasolja Joanna, aztán a sarokban árválkodó ruhára pillant. Két lélegzetvétel, és már rajtam van a furcsa kezeslábas, amit egyébként maximum a saját temetésemre vennék fel, természetesen akkor sem szabad akaratomból. A ruha csípőben feszül, mellben pedig lóg rajtam. Egy előnye azért van: fekete, és ezáltal egyetlen hosszú pacának tűnök benne. Nem tehetitek ezt velem, üvöltöm magamban, de ez a kis csapat annyira el van foglalva saját magával, hogy nem is veszi észre, mennyire kétségbe vagyok esve.

– Tíz perc múlva adás! – kiált be George, aztán elviharzik, mielőtt sikíthatnék.

Kitámolygok a szobából, és a stúdióba megyek. A kamerákat már beállították, és az első vendégem is ott ül a helyén. Mindenki készen áll, csak én nem. Az én igazi helyem valahol a másik helyiségben, esetleg egy másik bolygón lenne, a kameráktól legtávolabbi ponton. Hol egy műsorterv? – fújtatok dühösen. A rohadt életbe, így bajban leszek! Kiver a víz, és az arcom is lángol. A szerkesztő-asszisztens, aki valójában az én asszisztensem, egy fülessel a kezében támad rám. Még nálam is ijedtebbnek látszik, talán mert tudja, hogy egész Nagy-Britannia előtt fogok idiótát csinálni magamból. Ha már csinálunk valamit, csináljuk jól!

– Sok sikert, Hannah! – mondja alig hallhatóan, aztán sután vállon vereget.

Olyan feszültség van bennem, hogy legszívesebben ráordítanék, de ehelyett leteszem magam a kanapéra, és végre a kezembe veszem a tervet.

– Öt perc adásig! – kiáltja valaki, de én már egy egészen más dimenzióban vagyok. Kilenc vendégem lesz, vegyük őket sorra: két pszichológus, akikkel a közösségi oldalak hátulütőiről kell majd beszélnem. Egy dietetikus, egy gazdasági tanácsadó és egy író, akinek most jelenik meg a legújabb könyve. Végül a Jersey Shore egyik szereplője, és egy londoni építész. Azt hiszem, nem lesz gond. Nálam lesznek a kérdések, a fülemben a füles, bár ez még közel sem jelenti azt, hogy képes leszek az adást végigcsinálni. Miért érzem úgy, hogy csőbe húztak? Ezért még valaki felelni fog.

– Három, kettő, egy! Adás.

– Üdvözlök mindenkit! Hannah Brown vagyok, és ez a Jó reggelt, Anglia!. Mai első vendégünk a közösségi oldalak veszélyeire hívja fel a figyelmet. Köszöntöm a stúdióban dr. Charlie Adisont! – Szerencsém van, mert Charlie Adison nagyon jól néz ki, és sokat beszél. Az már fél siker, ha a vendég nem olyan, mint egy fejlődésben visszamaradt hobbit.

Szép sorjában felteszem a papírra vetett kérdéseket, és úgy fest, egyelőre sikerül elkerülnöm a totális beégést.

Aztán következnek a gazdasági szakértők. Velük már nehezebben boldogulok. Kicsit hümmögök magamban, és nem segít az sem, hogy fogalmam sincs a témáról, úgyhogy erősen imádkozom, hogy a feltett kérdések és a válaszok fedjék egymást. Az első reklámblokk után úgy érzem, hogy ennél jobban már nem fogom megalázni magam, amikor halálsápadtan megjelenik Ana, és felém hajol.

– Van egy kis gond – mondja, miközben tőle szokatlan módon a homlokát ráncolja.

– Nekem mondod? – sziszegem, és megpróbálom leküzdeni a remegésem. – Még szerencse, hogy már csak egy vendégem van, az építész. – Belelapozok a papírjaimba.

– Hát éppen ez az. – Ana hatalmasat nyel. – Nem jött el.

Fennakad a szemem.

– Mi az, hogy nem jött el? Hiszen köti a szerződés! Hívtátok már? – Az agyamban sebesen pörögnek a gondolatok.

– Persze hogy hívtuk! Azt hiszed, amatőrök vagyunk? – dörren rám Ana, de így is látom, hogy mindjárt elájul, annyira ideges.

– És? – kérdezem, de közben utat tör bennem a rémület. Abban az esetben, ha egy vendég nem érkezik meg, gyorsan kerítenek valakit a helyére. A valakin ez esetben azt értjük, hogy bárki megfelel a célnak.

– Nem vette fel a telefont, de azért ne aggódj! – Ana szája erőtlen mosolyra húzódik, majd, mint aki támadástól tart, egy lépést hátrál. Körbenézek, mindenki úgy bámul rám, mintha épp a kínpadra kísérnének, hogy elválasszák a fejem a nyakamtól.

– Szereztünk egy jósnőt! Igazi csoda az a nő! Dolores Vendomme, médium, szellem, és jövőbe látó. Tudod, milyen mázli, hogy itt lakik a szomszédban? – Mázli? Vajon nekem, vagy neki? Lehunyom a szemem, és újabb imába kezdek. Ha áramszünet, földrengés vagy világvége lenne, azzal minden megoldódna.

– Mindjárt adás! – kiált Andrew, az operatőr srác. Ana kihasználja a pillanatot, és elszalad, hogy aztán újdonsült vendégemmel az oldalán ismét megjelenjen.

Abban a pillanatban, amikor meglátom a jósnőt, már tudom, hogy ő lesz a vesztem. Kitágult pupillákkal bámul rám, és először nem hajlandó leülni a velem szemben álló vendégkanapéra. Mindenképpen mellém akar telepedni, amit szerencsére Ana megakadályoz, és átráncigálja a helyére. Dolores Vendomme negyvenhét éves, látja a jövőt, és érzi az emberek auráját. Vajon honnan szedték elő ilyen sebtében? Biztos itt csellengett az épület előtt, vonom meg a vállam, majd felnézek a papírjaimból, pont akkor, amikor Andrew felmutatja az ujjait. Na, nem beint, csak rám számol, akár egy bokszmeccsen, azzal a különbséggel, hogy nálam nem tízzel kezdik. Öt, négy, három, kettő, egy.

– Üdvözlöm Önöket, ez még mindig a Jó reggelt, Anglia!. Mai utolsó vendégünk Dolores Vendomme médium, szellem és jövőlátó. – És akkor most mindent el is mondtam, ami a témával kapcsolatban eszembe jutott. Ráadásul a jövőlátónál akaratlanul elhúztam a szám, amivel Dolores szemében aláírtam a halálos ítéletemet.

– Zavart látok az aurájában – mondja bevezetésként. Örülnék, ha kerülnénk a személyeskedést, és nem rólam szólna a beszélgetés.

– Nos, ezt mostanában sokan mondják. – Próbálok viccelni, de a vendégem be van oltva humor ellen. Inkább vicsorog, mint vigyorog rám.

Akkor most felteszek egy egészen ártatlan kérdést, csak azt tudnám, hogy mit. Végignézek a helyiségen, és az operatőr mögött felfedezem a szellemként álldogáló Anát. Rámosolygok, és közben arra gondolok, hogyan fogom darabokra tépni.

– Maga tele van negatív érzésekkel – folytatja Dolores, amivel visszarángat a szomorú valóságba. Nincs más jelen, csak ő meg én, meg az a körülbelül kétmillió tévénéző, akik remélhetőleg mind jól mulatnak.

– Miért mondja ezt, Dolores? Talán a ruha miatt? – kérdezem, miközben teljes odaadással mosolygok, ezzel is bizonyítva, hogy majd’ kicsattanok a pozitív energiáktól. A jósnő, mint aki valamilyen titkot készül közölni, bizalmasan felém hajol. Hullámos, vörös haja az arcába omlik, amitől olyan lesz, mint egy lápi boszorkány. Félek tőle.

– A ruha, a smink, a csinos frizura mit sem számít. Az a fontos, ahogyan él, ahogyan a világot látja. És maga rosszul látja, kedvesem.

A látásommal alapvetően semmi gond. A probléma az, hogy a helyzet okozta magas vérnyomás esetemben áttevődik az agyamat átszövő érhálózatra, és ezáltal a fejemben megszűnik a vérellátás. Ennek egyenes következménye, hogy úgy pislogok, akár a csali a bot végén, pont, mielőtt bekapják. Négy perc van hátra a műsoridőből. Ki kell cseleznem ezt a nőszemélyt, különben képes, és egész Nagy-Britannia előtt porig aláz.

– És mondja, mindezt így első ránézésre látja, ugye?

– Igen. Ez a munkám, látó vagyok.

– Értem, és mit lát még, kedves Dolores? Kérem, ossza meg velünk a tapasztalatait – mondom, majd érdeklődve én is közelebb hajolok hozzá.

– Magából csöpög a szarkazmus, de hamarosan meg fogja látni, mekkorát téved. Figyeljen rám, mert ha nem teszi, meg fogja bánni – súgja, majd amolyan mindentudó arckifejezéssel egy távoli pontra mered.

– Hallgatom, Dolores – sürgetem, és akaratlanul fülig szalad a szám. Ekkora baromságot még életemben nem hallottam. Dolores azonban komolyan veszi a kérésemet, mert egyszeriben átül mellém, majd mindkét kezemet megragadja. Hol a fenébe vannak ilyenkor a biztonságiak?

– Maga rossz úton jár, Hannah, de ami még rosszabb, mindezt csukott szemmel teszi. – Kísérletet teszek arra, hogy kihúzzam a kezem a boszorka vasmarkából, de gyorsan feladom. Ez a némber erősebb, mint gondoltam.

– Maga úgy megy végig az úton, hogy közben csak maga elé néz. Nem figyeli, nem látja a jeleket, amiket az ég magának küld, és ami ennél is rosszabb, a szerelmet is kizárja az életéből.

– Óh, nem. Ez egyáltalán nem igaz – felelem nevetve, de közben az adásidőt jelző órát figyelem. Még kerek egy perc.

– Bezárkózott a szerelem előtt, de a szerelmet nem verheti át, mert az mindenképpen megtalálja a magához vezető utat. Váratlanul oson az életébe, és onnan érkezik, ahonnan a legkevésbé várja. Nagy változások jönnek, de ha nem figyeli a jeleket, bajba kerülhet. – Én nagyon is figyelem a jeleket, a világító kis kijelző a kamera fölött például azt mutatja, hogy mindjárt véget érnek a szenvedéseim.

– De nem! Várjunk csak, valami különös dolgot érzek! Magán rontás van!

– Már úgy érti, gyomor-? – vágom rá csípőből, és boldogan nyugtázom, hogy lejárt az időnk.

– Nagyon köszönöm, Dolores, követni fogom az utasításait, de sajnos véget ért a műsoridőnk.

– De a rontás! – hökken meg. – Le kell vennünk magáról a rontást! Valaki most is magát keresi, de így nem találja meg a szívéhez vezető utat.