A mű eredeti címe:

Sarah Lotz: The Three

Copyright © Sarah Lotz, 2014

© Hodder & Stoughton Limited

Fordította: Róbert Pál, 2015

Repülési szakértő: Kiss Kálmán

Magyar kiadás © 2015 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Palkó Katalin

Tördelés: Bárdosi Gábor

Szerzőfotó © Pagan Wicks

Borítófotó © plainpicture/Bildhuset, Masterfile

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-9905-72-6 (epub)

ISBN 978-963-9905-73-3 (mobi)

Chippy bácsinak

(1929–2013)

ÍGY KEZDŐDIK

Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk!

Pam a tekintetével szuggerálja, hogy az ülések fölött világító „Öveket becsatolni!” jelzés végre kihunyjon. Úgy érzi, már nem bírja tovább visszatartani a pisilést. Szinte hallja a férje szemrehányó morgását. Ha Jim itt volna, biztosan leszidná, hogy miért nem intézte el a dolgot a beszállás előtt: „Nagyon jól tudod, hogy gyenge a hólyagod, Pam! Mégis mi a fenében reménykedtél?”

Az igazat megvallva egyszerűen félt bemenni a reptéri mosdók bármelyikébe is. Mert mi van akkor, hogyha itt is olyan szupermodern vécé van, mint amilyenről az útikönyvben olvasott, és aztán végül nem tudja, hogyan kell lehúzni? Vagy ha, mondjuk, véletlenül bennragad a fülkében, és emiatt lekési a járatát? És Joanie még azt akarta, hogy töltsön el pár napot Tokióban, és fedezze fel a várost, mielőtt továbbutazna Oszakába! Már a puszta gondolattól is újra kiverte a veríték, hogy egyedül kellene bolyongania Tokió ismeretlen utcáin.

A Fort Worthtől idáig tartó repüléstől kótyagos volt és büdös, és miközben a csatlakozását keresve átvágott a 2-es terminálon, úgy érezte magát, mint egy tohonya, kövér óriás. Edzett testek serege áramlott mellette mindenfelé, az emberek hanyagul lóbálták a táskáikat és napszemüveg mögé rejtették a tekintetüket. Ő pedig, miközben felpréselte magát a másik terminálra induló buszra, pontosan tudatában volt minden egyes pluszkilójának, úgyhogy zavartan el is pirult, amikor megérezte magán valaki tekintetét.

Szerencsére a Tokióba tartó gépen volt egy csomó másik amerikai is, az a kedves fiatalember például, aki mellette ült, és végtelen türelemmel magyarázta el neki, hogyan kell használni a fedélzeti videót. De ezen a mostani járaton szinte belehasított a fájdalmas felismerés, hogy ő az egyetlen… Hogy is mondják? Mi is az a szó, amit azokban a bűnügyi műsorokban szoktak használni, amelyeket Jim annyira kedvel? Megvan: kaukázusi!{1} És az ülések is jóval szűkebbek, össze volt préselve, akár egy szardínia. Még jó, hogy a középső szék szabadon maradt közte és a folyosó mellett ülő, üzletembernek tűnő férfi között. Legalább amiatt nem kell aggódnia, hogy véletlenül meglöki. Persze mindegy, jut eszébe, hisz azzal, hogy majd valahogy kiverekedi magát a vécére, úgyis meg fogja zavarni. Édes istenkém, ez mindjárt elalszik, én meg fel fogom ébreszteni!

A gép folyamatosan emelkedik, és a jelzés még mindig világít. Pam inkább kikukucskál az ablakon az éjszaka sötétjébe, de csak azt látja, ahogy a szárny végén villogó piros fény felhőkön hasít keresztül. Belekapaszkodik az ülés karfájába, és a testét átjárja a repülő hajtóműveinek egyenletes remegése.

Jimnek igaza volt. Még el sem érte az úti célját, de azt már pontosan érzi, hogy ez az egész vállalkozás meghaladja az erejét. Pedig a férje figyelmeztette, hogy nem való neki az ilyen hosszú repülés, és próbálta arról is meggyőzni, hogy ez az utazás rossz ötlet:

– Joanie akkor repül haza, amikor a kedve tartja, Pam, mi a fenének kell átszelned a fél világot, hogy meglátogasd? Különben is, miért akart ázsiaiakat tanítani? Az amerikai kölykök már nem elég jók neki? Ráadásul, Pam, utálod a fűszeres, keleti ételeket. Hogy a francba fogsz te majd nyers delfint vagy mit enni, amit azok ott kajálnak?

Ám ő megacélozta magát, elengedte a füle mellett a férje dohogását, sőt Jim meglepetésére kötötte az ebet a karóhoz. Joanie már vagy két éve elment, és Pam úgy érezte, mindenképpen látnia kell. Nagyon hiányzott neki a lánya, és az interneten látott képek alapján Oszaka a kivilágított felhőkarcolóival nem tűnt annyira másnak, mint a megszokott amerikai nagyvárosok. Joanie persze figyelmeztette, hogy a kultúrát elsőre talán kissé furcsának fogja találni, meg hogy Japán nem csupán a cseresznyefa-virágzásból és a legyezőik mögül szemérmesen mosolygó gésákból áll. Pam azonban úgy vélte, képes lesz feldolgozni az élményt. Ostoba módon azt hitte, hogy az egész egy jó kaland lesz, amivel aztán majd évekig büszkélkedhet a barátnője, Reba előtt.

A gép közben eléri a kellő magasságot, és egy kis hangjelzés kíséretében végre kialszik az „Öveket becsatolni!” felirat. Az utastérben egyből mozgolódás támad: sokan felállnak a helyükről, és az ülések fölötti csomagtartó rekeszekben matatnak. Pam azért fohászkodik, hogy ne legyen sor a mosdók előtt. Kikapcsolja a biztonsági övét, és épp erőt gyűjt ahhoz, hogy átszuszakolja magát az utastársa előtt, amikor hatalmas dörrenés süvít végig a repülőn. Pam agyán átvillan, hogy ez pont olyan volt, mint amikor egy kipufogó visszalő, de egy repülőgépen nincs kipufogó. Vagy van? Felsikít, és a reakciója miatt egy kicsit ostobának érzi magát. Á, semmiség. Talán mennydörgés volt. Igen, az lesz. Az útikönyv is írta, hogy nem ritka ilyenkor, hogy…

Újabb dörrenés – de ez már inkább puskalövésre emlékeztet. A gép eleje felől éles sikoltozás hallatszik. Az „Öveket becsatolni!” felirat ismét világít, és Pam a biztonsági öv után tapogatózik. Az ujjai azonban elzsibbadtak, és már arra sem emlékszik, hogyan kell használni. A gép zuhanni kezd, és úgy érzi, mintha egy óriás keze nehezedne a vállára, miközben a gyomrát egy ismeretlen másik erő a torka felé préseli. Húú! Nem. Ez nem lehet igaz. Ilyen nem történhet vele. Ilyesmi nem történik meg olyan hétköznapi emberekkel, mint ő. Az ilyen jó emberekkel. Egy éles reccsenés – a fejük feletti csomagtartó rekesz recseg-ropog, de aztán, hála az égnek, a repülő ismét nyugalomba kerül.

Egy halk hangjelzés, majd japán hablatyolás, aztán végre érthetően is elhangzik:

– Kérem, maradjanak a helyükön, a biztonsági öveket hagyják becsatolva!

Pam fellélegzik: a hang nyugodt, szinte közömbös. Akkor nem lehet semmi komolyabb dolog, úgyhogy nincs ok a pánikra. Megpróbál az üléstámlák fölött átnézni, vajon a többiek hogyan viselkednek, de csak az előrebámuló fejek sokaságát látja.

Ismét megragadja a karfát, mert a gép remegése újra erősödik. Érzi, hogy furcsa lüktetés indul a lábfejéből felfelé. Aztán egy mandulavágású szem villan meg előtte az üléstámlák közti résben. Ez az a kisfiú, akit nem sokkal az indulás előtt egy komor tekintetű, ébenfekete hajú, kirúzsozott szájú fiatalasszony vonszolt maga után a folyosón. A fiú Pamre nézett, és azonnal levette a lábáról. (Bárki bármit mondhat az ázsiaiakról, gondolta, de hogy a gyerekeik tüneményesek, az biztos.) Integetett neki, rá is mosolygott, de a kisfiú nem reagált. Aztán az anyja mondott valamit, mire a srác engedelmesen beslisszolt az ülésére, és eltűnt Pam szeme elől. Most újra próbál rámosolyogni, de a szája kiszáradt, az ajka szinte a fogára tapadt, és, édes istenkém, a remegés megint egyre erősebb.

Valami fehér páraszerűség gomolyog az ülések között, őt is körbeveszi, és Pam egyszer csak azon kapja magát, hogy egyik kezével teljesen hiábavaló módon ütögeti az előtte lévő érintőképernyőt, a másikkal pedig idegesen matat a fejhallgató után. Ez nem lehet igaz. Az nem lehet, hogy ez valóban megtörténik. Nem, nem, nem!!! Ha sikerülne a monitort működésre bírnia, ha megnézhetne egy filmet, valami olyat, ami megnyugtatja – igen, egy olyan romantikus vígjátékot, mint amilyet idefelé látott, azzal a Ryan nevűvel a főszerepben. A repülő hirtelen megdől. Úgy érezni, mintha egyik oldaláról a másikra billenne, de közben jól érzékelhetően fel- és lefelé is mozog, amitől aztán Pam gyomra ismét felfordul. Nagyokat nyel, hogy visszafojtsa a hányingert. Uhh.

Az üzletember feláll, karjával összevissza kalimpál, ahogy a gép hánykolódik. Az ülések fölötti csomagtartót szeretné kinyitni, de a rázkódás miatt képtelen megtalálni az egyensúlyát. Mi a csudát csinál? Pam szeretne rákiabálni, mert az az érzése támad, hogy ha a férfi nem ül le, akkor a helyzet sokkal rosszabb lesz. A rázkódás már nagyon erős, és hirtelen eszébe jut, hogy amikor egyszer elromlott a mosógépének a stabilizátora, a szerencsétlen masina így ugrált keresztül a konyhán. Egy utaskísérő bukkan elő a gomolygó ködből, az üléstámlákba kapaszkodik. Mutogat valamit az üzletembernek, aki engedelmesen visszazöttyen a helyére. A zakója belső zsebében kotorászik, előhúzza a mobilját, a fejét az előtte lévő ülésnek támasztja, és beszélni kezd a telefonba.

Neki is ezt kellene csinálnia. Fel kellene hívnia Jimet, és megmondani neki, hogy ne azzal az ócska vacakkal etesse Snookie-t. Fel kellene hívnia Joanie-t… De mit kéne mondani neki? Majdnem felnevet. Talán azt, hogy kicsit késni fog? Nem, csak azt, hogy nagyon büszke rá, de – van itt ilyenkor egyáltalán térerő? És különben is, nem az van, hogy a mobiltelefon zavarja a repülőgép navigációs rendszerét? Az üléstámlába épített telefon használatához pedig mintha bankkártyára lenne szükség.

Hol a mobilja? Az övtáskájába tette, amiben a pénze, az útlevele és a gyógyszerei vannak. Vagy talán a kézipoggyászába? Miért nem emlékszik erre? Tapogatózva lenyúl a táskája felé, közben a gyomra szinte nekifeszül a gerincoszlopának. Hányni fog, világosan érzi, hogy hányni fog, de aztán az ujjai beleakadnak az övtáska szíjába. Joanie-től kapta karácsonyra, két éve, éppen mielőtt elutazott. Az egy nagyon jó karácsony volt, aznap még Jim is egész jókedvű volt.

A gép újra megrándul, és a szíj kicsúszik a kezéből. Nem akar így meghalni – így semmiképp. Idegenek között, és ilyen csapzott, zsíros hajjal – az az új dauerfixáló súlyos tévedésnek bizonyult –, meg bedagadt bokával, ó, nem. Semmiképp. Na gyerünk, gondoljunk valami szépre, valami jó dologra. Igen. Arra, hogy ez az egész csak egy álom, és ő voltaképp a kanapén üldögél egy majonézes csirkés szendvicset majszolva, a kutyája, Snookie az ölébe hajtja a fejét, Jim pedig a foteljében szunyókál. Tudja, hogy imádkoznia kellene, tudja, hogy Len tiszteletes most biztos ezt javasolná neki – és ha fohászkodik, attól vajon elmúlik mindez? –, de életében először nem jutnak eszébe a szavak. Nagy nehezen összehoz egy „segíts rajtam, Jézus!”-t, de aztán más gondolatok tolakodnak előtérbe. Ha most történik vele valami, akkor ki fog törődni Snookie-val? Már öreg, majdnem tízéves, miért is hagyta ott? A kutyák nem értik ezt. Te jó ég, ott van az a halom szakadt harisnyanadrág elrejtve a fehérneműs fiók mélyén, amiket mindig készült kidobni – mit fognak róla gondolni majd, ha megtalálják?

A ködszerű gomolygás egyre erősebb. Pam torkában keserű, kaparó érzés támad, és minden egyre elmosódottabb. Éles csattanás, és a szeme előtt hirtelen egy sárga műanyag maszk himbálózik. Újabb japán beszéd – a füle bedugul, nagyokat nyel, egyszer csak rádöbben, hogy ismét érzi annak a fűszeres tésztának az ízét, amit az előző járaton szolgáltak fel, és közben még átjárja az a megkönnyebbülés is, hogy most legalább már nem kell pisilnie. Aztán angol szavak: valami érthetetlen segítsen útitársainak, aztán megint érthetetlen, érthetetlen.

Az üzletember még mindig telefonál, de amikor a gép orral előre meredeken zuhanni kezd, a készülék kirepül a kezéből. A szája még mindig mozog, mintha észre se vette volna, hogy már nincs mibe beszélnie. Pam alig kap levegőt, amit sikerül beszívnia, annak is valami fémes, szúrós íze van – fuldokolni kezd. Egy pillanatra erős fényvillanások vakítják el, aztán sikertelenül próbálja megragadni összevissza csapódó oxigénmaszkját, és végül égett szagot érez, mint amikor a műanyag ráolvad a tűzhelyre. Egyszer ő is elégetett egy keverőkanalat – ezzel Jimnek hetekre elegendő morognivalót biztosított. „Leégethetted volna az egész házat, te asszony.”

Megint mondanak valamit… előrehajolni, előrehajolni a becsapódáskor.

Egy üres szék képe jelenik meg az agyában, és ettől szinte belesajdul a szíve az önsajnálatba, mert hiszen ez az ő széke, az, amin szerdánként szokott ülni a Biblia-csoportban. Egy masszív, megbízható, barátságos ülés, már elég kopott ugyan, de soha nem panaszkodik Pam súlya miatt. Mindig egy kicsit korábban megy a gyűlésekre, hogy segítsen Kendrának a terem elrendezésében, és mindenki jól tudja, hogy ő mindig Len tiszteletes jobbján ül, közvetlenül a kávéfőző mellett. Mielőtt elindult, imádkoztak érte – még Reba is jó utat kívánt neki. A szívét büszkeség és hála töltötte el, az arca meg egészen kipirult, hogy egyszerre ilyen nagy figyelem irányult rá. „Drága Jézus! Kérünk, vigyázz testvérünkre és kedves barátunkra, Pamelára, aki…” A repülő újra megrázkódik, és a recsegés-ropogáshoz most már az ülések feletti csomagtartókból kipotyogó kézipoggyászok, laptopok és még ki tudja, mi minden puffanása társul, de Pam tudja, hogy ha továbbra is az üres székre gondol, akkor végül minden jóra fordul. Mint abban a játékban, amit a bevásárlásból hazafelé szokott sokszor játszani: ha lát három fehér kocsit, akkor Len tiszteletes őt, nem pedig Rebát bízza meg a virágok elrendezésével.

Aztán olyan hang hallatszik, mintha óriási fémkörmök karistolnának egy iskolai táblát, az utastér padlója megremeg, és valami iszonyatos erő az öle felé nyomja a fejét. Hallja, ahogy összecsattannak a fogai, és szeretne rákiáltani arra a valakire, aki pokoli módon rángatja fölfelé a kezét, hogy most már elég. Évekkel ezelőtt egy furgon kivágott a kocsija elé, amikor éppen Joanie-ért ment az iskolához. Akkor, abban a pillanatban, hirtelen minden lelassult – pontosan emlékezett az apró részletekre, a szélvédőn végigfutó repedésre, a másik autó motorháztetején éktelenkedő parányi rozsdapöttyökre, a baseballsapkát viselő sofőr sziluettjére. De ez most túl gyorsan történik! Állítsd már meg, mert ez túl sokáig tart – a teste összevissza verődik; a fejét, a fejét nem tudja felemelni, aztán az előtte lévő ülés nekicsúszik az arcának, és hirtelen fehér fény árad szét, elvakítja, és nem tud…

Tűz ég ropogva, szikrák pattognak, de ő fázik; fagy van, a levegő metszően hideg. Most valahol kint van? Hát persze hogy kint! De ostoba. Tüzet nem lehet odabent rakni, mint tudjuk. De akkor mégis hol van? Len tiszteletes birtokán mindig rendeznek karácsonyesti összejövetelt, bizonyára ott van, kint az udvaron, és onnan nézi a tűzijátékot. Mindig szokott vinni a messze földön híres kéksajtmártásából. Most már világos, hogy miért érzi magát olyan elveszettnek! Mert elfelejtette elhozni a mártást, biztos a konyhapulton hagyta – Len tiszteletes olyan csalódott lesz, és…

Valaki üvölt – az ember nem üvölthet karácsonykor, miért üvöltesz karácsonykor? Ez a boldogság ideje.

Fölemeli a bal kezét, hogy letörölje az arcát, de úgy tűnik, nem megy… Ez így nem jó, rajta fekszik a karján, ami kicsavarodva a háta mögé szorult. De miért is fekszik itt? Talán elaludt egy kicsit? Karácsonykor, amikor annyi dolga van az embernek, nem lehet ilyet csinálni… Úgyhogy fel kell tápászkodnia, elnézést kell kérnie az udvariatlansága miatt. Jim is mindig mondja, hogy össze kell szednem a gondolataimat, hogy meg kell próbálnom egy kicsit jobban…

Végigfuttatja a nyelvét a fogain. Valami nem stimmel; az egyik metszőfogából letört egy darab, és a törés helye sérti a nyelvét. Mintha föld vagy homok lenne a szájában, nyel egyet, édes istenem, olyan, mintha zsilettpengék álltak volna a torkába, lehet, hogy…

Aztán hirtelen megvilágosodik előtte minden, hogy mi is történt vele, és ez olyan erővel zúdul rá, hogy levegő után kell kapkodnia. A zihálástól feltámad a fájdalom, a jobb lábából indul, belenyilallva a gyomrába. Állj fel! Állj fel! Állj fel! Próbálja felemelni a fejét, de amikor megmozdul, olyan érzése támad, mintha tüzes tűkkel szurkálnák a tarkóját.

Újabb üvöltés – ez a közvetlen közeléből jött. Még soha nem hallott ehhez fogható hangot – nyers, artikulálatlan, szinte nem is emberi. Csinálnia kell valamit, hogy abbamaradjon, mert ettől csak rosszabb lett a fájdalom a gyomrában, mintha a kiáltás valahogy közvetlen kapcsolatban lett volna az ő belső szerveivel, a jajongás szinte a zsigereit rángatta.

Ó, hála neked, Jézus, végre sikerül megmozdítania a jobb karját, és centiről centire haladva húzza felfelé, megtapogatja a hasát, megérint valami puhát és nedveset, és közben az az érzése, hogy valami nagyon nem jó. De akkor most ezen nem gondolkodunk. Ó, Jézusom, segítség kell, kell, hogy jöjjön valaki, hogy segítsen rajta, bárcsak hallgatott volna Jimre, és otthon maradt volna Snookie-val, és ne gondolt volna annyi rosszat Rebáról…

Elég. Nem szabad pánikolni. Mindig ezt szokták mondani, hogy az ember ne pánikoljon. Végül is életben van. Ezért inkább hálával tartozik. Viszont fel kell állnia, és meg kell néznie, hol van. Már nincs az ülésében, abban egészen biztos, hanem valami nyirkos, puha felületen fekszik. Háromig számol, majd megpróbál az épen maradt karja segítségével valahogy az oldalára fordulni, de kénytelen feladni a kísérletet, mert áramütéshez hasonló erős fájdalom cikázik át a testén. Annyira durva, hogy el sem tudja hinni, hogy ezt a kínt ő érzi. Megmerevedik, és nem mozdul, de szerencsére a görcs múlni kezd, csak egy némileg aggasztó zsibbadás marad utána (de erre szintén jobb, ha nem is gondol az ember, nem, nem).

Megdörzsöli behunyt szemét, aztán újra kinyitja. Kicsit pislog, hogy kitisztuljon a látása. Jobb híján megpróbálja a fejét elfordítani, és most sikerül is, anélkül hogy az a rettenetes, mindent átható fájdalom jelentkezne. Jó. Valami narancssárgás fény ég a távolban, és ettől minden, ami előtte van, sziluetté válik, de még így is jól kivehető, hogy fák sűrűje veszi körül – furcsa, megcsavarodott törzsük van, egyáltalán nem ismeri ezt a fajtát –, és ott, a fák előtt egy ívelt, de összevissza hajlott, hatalmas fémtárgy van. Édes istenem, csak nem ez a repülő? De az… Látja a gép jellegzetes alakú ablakait. Egy pukkanás, sistergő hang, egy tompa robbanás, és a környéket hirtelen világosság árasztja el. A szeme megtelik könnyel, de nem fordítja el a tekintetét. Semmiképp. Látja a repülő szétszakadt törzsének roncsolt széleit, mintha egy kegyetlen kéz törte volna le – de vajon hol van a többi része? És lehet, hogy ő ebben ült? Az képtelenség. Azt nem élhette volna túl. Olyan, mint egy hatalmas, tönkretett játék. Az a lakókocsipark jut az eszébe, ahol Jim édesanyja élt – ott halmokban hevert a szemét és a lom, autóroncsok, szétesett triciklik voltak mindenfelé az udvaron, és ő utált odamenni, pedig Jim édesanyja mindig nagy szeretettel fogadta… A helyzetéből adódóan csak a térség egy részét képes belátni, és miközben a fejét úgy próbálja lassan mozgatni, hogy az arca végig a vállán támaszkodjék, nem tulajdonít különösebb jelentőséget egy reccsenésnek valahol a közelben.

A jó ideje tartó üvöltés váratlanul megszakad, mintha elvágták volna. Jó. Most nem szerette volna, hogy ha elborítja valaki más fájdalmának és nyomorának a zaja.

Várjunk csak… Valami mozog ott, a fák sora közt. Egy sötét árny – egy ember –, egy kis ember. Talán egy gyerek? Az a fiúcska, aki előtte ült? Átjárta a szégyenérzet – egy pillanatig sem jutott eszébe a kisfiú és az édesanyja, miközben a gép zuhant. Csak önmagára gondolt. Nem csoda, hogy nem tudott imádkozni, de hát akkor milyen keresztény is ő? Az árny időközben eltűnik a látómezejéből, és ő, bár próbálkozik, képtelen egy centinyit is arrébb mozdítani a fejét.

Szeretné kinyitni a száját, hogy kiáltson, de nem képes mozgásra bírni az állkapcsát. Kérem. Itt vagyok. Mentők. Hozzanak segítséget!

A feje mögül halk dobbanás hallatszik.

– Ah – sikerül kinyögnie. – Ahh!

Valami megérinti a haját, és érzi, hogy csorognak a könnyei – mert megmenekült. Itt vannak érte, hogy megmentsék.

Aztán futó lábak távolodó dobogása. Ne menj el! Ne hagyj itt!

Hirtelen ismét feltűnnek a szeme előtt a meztelen lábacskák. Kis lábak, koszosak, egészen sötétek, szinte feketék, mintha valami ragacs lenne rajtuk. Sár? Vér?

– Segíts! Segíts! Segíts!

Na, jól van, most már tud beszélni. Ügyes kislány. Ha tud beszélni, akkor minden rendben lesz. Csak sokkot kapott. Ja. Ennyi az egész.

– Segíts!

Egy arc közeledik felé; olyan közel van már, hogy érzi a bőrén a kisfiú lélegzetét. Megpróbál a szemébe nézni. Sikerül vajon? Hát nem. Olyan sötét van itt. És a szeme fehér, és nincs pupillája. Ó, Jézus, segíts! Sikoltás szorítja össze a mellkasát, elindul felfelé a torkán, de képtelen előtörni, meg fog fulladni tőle. Az arc hirtelen eltűnik. A tüdeje súlyos, és megtelik vizenyővel. Fáj minden egyes lélegzetvétel.

Most valami megvillan a látómezejében, jobbra, a legtávolabbi részen. Ugyanaz a gyerek lenne? Hogy tudott ilyen gyorsan olyan messzire eljutni? Rámutat valamire… Körvonalak, sötétebbek, mint a körülöttük lévő fák. Emberek. Határozottan emberek. A narancsszínű ragyogás halványodik, de még így is látja a kontúrjaikat. Több százan vannak, úgy tűnik, és feléje tartanak. Előjönnek a fák közül, azok közül a furcsa formájú fák közül, amelyek úgy kapaszkodnak, kanyarognak, olyan göcsörtösek, mint az ujjak.

Hol van a lábuk? Nincs lábuk. Valami nem stimmel.

Hűha. Ez nem lehetséges. Nem lehetnek valóságosak. Nem látja a szemüket, az arcuk tintafekete paca, üres és mozdulatlan, ahogy a fény mögöttük hol felragyog, hol kialszik.

Ezek érte jönnek – pontosan tudja.

A félelem elhalványul, átadja a helyét egyfajta régóta nem érzett bizonyosságnak. Mintha egy tiszta fejű, magabiztos, új Pam lenne. Mintha egy olyan Pam lépne a színre, amilyen mindig is szeretett volna lenni, és venné át meggyötört, haldokló testét. Nem törődve azzal a véres masszával, amely valaha a hasa volt, lenyúl, az övtáskáját keresve. Ott is van, csak egy kicsit oldalra csúszott. Behunyja a szemét, és nagyon koncentrál, hogy el tudja valahogy húzni rajta a cipzárt. Az ujjai nedvesek, csúsznak, de ezt most semmiképp nem adja fel.

Dub-dub, tölti meg a fülét az ütemes zaj, amely most jóval hangosabb. Valami világosság ereszkedik fölé, imbolyog, táncol, és most már ki tudja venni a szanaszét szóródott, kiszakadt üléseket. A törött, kiálló fémdarabokon megcsillan a fény, és van ott egy magas sarkú cipő is, teljesen újnak tűnik. Kíváncsi rá, vajon a fény megállásra készteti-e a tömeget. Nem. Haladnak tovább előre, lassan, és ő még mindig képtelen kivenni egyetlen arcvonást is. És hol van a kisfiú? Bárcsak szólhatna neki, hogy ne menjen közel hozzájuk! Mert ő már pontosan tudja, hogy ezek mit akarnak, ó, igen, nagyon is érzi. De most nem tud arra gondolni, most nem, amikor ilyen közel van hozzá. Belenyúl az övtáskába, elégedetten felsóhajt, amikor az ujjai megérintik a telefon sima hátlapját. Nagyon vigyázva, hogy el ne ejtse, óvatosan kiveszi a táskából – még arra is van ideje, hogy elcsodálkozzon azon, mennyire megijedt, amikor korábban nem jutott eszébe, hová tette –, és kiadja az utasítást a karjának, hogy emelje a készüléket az arcához. De mi van, ha nem működik? Mi van, ha tönkrement?

Nem romolhatott el, ez most nem történhet meg. Rekedtes győzelmi kiáltást hallat, amikor felhangzik az üdvözlő üzenet csilingelő ti-ti-tá-tá-ti dallama. Már majdnem megvan… Aztán egy kicsit elkeseredetten ciccent, hát hogy lehet ilyen kis mocskos disznó, hisz a képernyő csupa vér! Utolsó erejével megpróbál arra összpontosítani, hogy megtalálja az „Eszközök” menüpontot, és rábökjön a „Hangrögzítő”-re. Szinte belesüketül a folyamatos dub-dubba, de túlkiabálja, és azzal sem törődik, hogy közben elsötétül körülötte minden.

A szája elé tartja a telefont, és beszélni kezd.

Sarah Lotz dél-afrikai írónő egyik pillanatról a másikra robbant be a nemzetközi thrillerirodalomba.

A Hármak című könyv kéziratából még csupán 30 oldallal készült el, máris lecsapott rá a neves londoni Hodder & Stoughton kiadó. Hat számjegyű előleggel vásárolta meg a jogokat.

A regény eddig 19 országban jelent meg, hamarosan tévésorozat készül belőle.

A folytatást The Fourth Day – A negyedik nap címmel jövőre vehetik kézbe a magyar olvasók.

„A Hármak tényleg csodálatos. Elsöprően izgalmas és lebilincselő.

Stephen King

„Mesterien kitalált, sodró lendületű thriller.”

(The Guardian)

„Ez a könyv nem ad kegyelmet az olvasóknak: őrült iramban hajtja őket végig a lapokon.”

(The Independent)

„Egyszerűen letehetetlen.”

(Marie Claire)

„Döbbenetes történet összeesküvésről, vallási tébolyról és a média gátlástalan erejéről.”

(The Washington Post)

{1} kaukázusi: az angolban a fehér férfiakra és nőkre használt kifejezés