Magvető

Budapest

© Babiczky Tibor, 2015

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ES KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

A verseket válogatta és a kötetet szerkesztette András László

Felelős szerkesztő Turi Tímea

A borítót Baranyai András tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

ISBN 978-963-14-3352-4

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft., 2015

www.ekonyv.hu

A kötet írása idején a Visegrádi 4-ek irodalmi ösztöndíjában részesültem (Pozsony, 2014. szeptember–november). Köszönet érte.

A fehér kislány című verset Kolonics-Imre Zsófiának, Kolonics Róbertnek és Kolonics Borinak ajánlom.

A Csillagkotta című verset László Dávidnak ajánlom.

A Polaroidok című verset Simon Mártonnak ajánlom.

A vacsora című verset Szűcs Attila Székek (1997) című festménye ihlette.

Tartalom

Szaturnusz gyűrűje

I.

A felhők

A fehér kislány

A helikopter

Analóg

Fogyó hold

A fiú

Csillagkotta

Jelek

Őrségváltás

Impromptu

A garniszálló

II.

Az áldozat

Szentháromság

Napkeleti utazás

Polaroidok

A gyászmenet

A dombon

A köd

A nyárfa

A Pásztor

A szőlőhegy

Kivilágított ég

A kövek

Angelus

Nocturne

Advent

A vacsora

Sérült út

III.

A csiga

Vákuum

Három görög anzix

Találkozás

Vihar után

Vaskori töredék

Segélyhívás

Vitorlák

Káprázat

A régi kávéház

A szigetlakó

A Tengerész

Napnyugati utazás

Szaturnusz gyűrűje

A folyónál, hol a fák hadoszlopa

Megtorpan, mint a harcba hívó kürt

Szavára várva a halni készülő

Sereg, s hol az aljnövényzet kíváncsi,

Kócos gyülekezete a csupasz

Partszegélyre előfurakodik,

Két test – egy férfi és egy nő – hever

Megfeledkezve magáról, ruhátlan,

Szemközt a felhőktől habos éggel,

És a folyó közepén, hol a sodrás

A legerősebb, két mezítelen test

Bukdácsol magatehetetlenül

A hullámokon, szájuk szegletén

A nyál habos csomója bont virágot,

S egy madár repül az ártéri erdő

Fölött, lefelé tartó spirálban,

Alakja nem ragadozót, inkább

Dögevőt idéz, egyszerre mohó

És türelmes, csak várni kell; folyóban

És parton mindennek egy a vége.

I.

A felhők

Mint ki szirénahangra ébred, hirtelen,

az éj közepén,

úgy riaszt, hogy elmúlt végleg a gyerekkor,

s nem maradt semmi

bennem, csak megalkuvás, kényszer és remény.

Érteni kéne,

ami elveszett, az álmot – legalább így,

emlékeimmel,

lehessek egész. Nem ragaszkodni, hanem

szeretni vágyom.

Nem aggódni, hanem félni akarok. Nyom

nélkül élni, mint

a felhők. Árnyékot cipelni, zivatart;

sodródni, szétomolni, hagyni, hogy végül

ragyogjon a nap.