Héctor Tobar

A sötét mélyben

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Héctor Tobar: Deep Down Dark

Farrar, Straus and Giroux, New York, 2014

Fordította: Takács Zoltán

© Héctor Tobar, 2014

© Takács Zoltán, 2015

© Tarandus Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tarandus Kiadó, Győr, 2015

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó hetvenegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5584-19-0

Prológus: Városok a sivatagban

A San José-bánya egy kerek, sziklás és kihalt hegy gyomrában található a chilei Atacama-sivatagban. A szél apránként szürkés-narancsos porrá erodálja, majd teknőkbe és dűnékbe hordja össze a hegy felszínét. A bánya felett azúrkék ég ragyog, s a háborítatlanul tűző nap minden nedvességet kiszív a talajból. Évtizedenként egyszer valamilyen női tulajdonnévre érdemes viharrendszer vonul át a terület felett, s gazdagon megöntözi éltető nedvességgel. A por ilyenkor sárrá lesz, mintha csak frissen öntött beton volna.

Csupán kevesen látogatnak el az Atacama-sivatag e kietlen tájára, jóllehet 19. századi felfedezőútján Charles Darwin, a híres természettudós a brit hadiflotta kutatóhajóján már megfordult erre. A helyiek tudományosan bizonyíthatatlan elméletekkel álltak elő számára, miszerint a kevés csapadék a földrengésekkel hozható kapcsolatba. Az Atacama-sivatag kihaltsága és az állatvilág szinte teljes hiánya megdöbbentette Darwint. Így írt erről naplójában: „Olyan torlasz ez, amely sokallta rosszabb, mint a legháborgóbb óceán.” A környéken átutazó madarászok még manapság is megjegyzik, hogy Chile ezen részén szinte alig vagy egyáltalán nem lelnek fel szárnyasokat. A sivatag mélyén az élet egyetlen jelét csupán a bányászok, olykor női bányászok szolgáltatják, akik kisteherautókban és minibuszokban utaznak a hegyek felé, ahol aranyat, rezet és vasat bányásznak.

A hegyek gyomrában rejlő ásványkincsek nemcsak a közeli Copiapó városából vonzzák az embereket, hanem Chile más tájairól is. Juan Carlos Aguilar lakik legmesszebb a bányától: több mint ezer kilométerre. Chile alakja meglehetősen hasonlít egy kígyóra, s Aguilarnak nagyjából az ország felén kell átvágnia. Heti ingázása a déli országrész mérsékelt esőerdőiben veszi kezdetét. Műszakvezető a bányában, három embert irányít, akik hosszú, rovarszerű eszközöket és bányarakodókat javítanak a csütörtök reggel kezdődő hétnapos műszakban. Ám Aguilar 36 órával korábban, még kedd este indul útnak lakhelyéről, Los Lagos városából. Az ottani munkák semelyike sem fizet olyan jól, mint a sivatagi bánya, így beszuszakolja elcsigázott, középkorú testét egy Pullmanba, majd a visszapillantó tükréből figyeli, amint maga mögött hagyja a bükkerdőket, az eukaliptuszligeteket és a hegyi folyókat. Az időjárás éppen illik a hangulatához: amint elindul, a borús égboltból pár csepp eső hullik a szélvédőjére − ez szinte minden alkalommal így történik. Abban a régióban, amit otthonának hív, a déli félteke 40. szélességi körénél az évi átlagos csapadékmennyiség 2500 mm.

Aguilar háromfős csapatának egyik technikus tagja némileg közelebb él a bányához. Raúl Bustos Talcahuano kikötővárosból, a 37. szélességi fokról indul munkába. Öt hónappal korábban cunami pusztította a várost, amelyet a Richter-skála szerint 8,8-as erősségű földrengés is megrázott. A természeti katasztrófa ötszáz emberéletet követelt, a városban kisebb medencékben összegyűlt tengervízben halak ezrei fickándoztak, s elmosta a haditengerészeti bázist, ahol korábban Bustos dolgozott. A férfi két gyermek szerető apja és odaadó férj. Felszáll az észak felé tartó buszra, majd végigzötykölődik a lapos tájon, Chile mezőgazdaságának parlagon hagyott és megművelt földjei között, az üvegházakkal és traktorokkal tarkított vidéken. Útja átvisz Chillán városán, ahol a csapat másik tagja lakik, majd Talca következik, ahol a magas és vakbuzgó keresztény rakodókezelő felszáll egy másik buszra. A San José-bányában dolgozókat két egyhetes műszakra osztják be: A-ra és B-re. Aguilar és emberei az A műszakban vannak. A két műszakot 12 órás, reggel nyolctól este nyolcig, majd este nyolctól reggel nyolcig tartó nappali és éjszakai váltásokra bontják, hogy a bánya a nap minden órájában működjön.

Az A műszak ingázó tagjai rövidesen beérnek az épülő felhőkarcolókkal és magasított útpályákkal tarkított Santiagóba. A délieknek még kora reggel van, amikor megérkeznek a nyüzsgő dél-amerikai fővárosba, amelynek legfőbb jellegzetességét, a közeli Andok masszív hegyvonulatának kontúrját gyakran eltakarja a mindent befedő szmog.

A Santiago belvárosa mellett található távolsági buszpályaudvaron még többen szállnak fel a San José-bánya felé tartva. Egyikük a kétgyermekes, olykor nyilvánosan őrjöngő Mario Sepúlveda, aki munkatársai körében arról híres, hogy túlságosan keményen hajtja a rakodógépet (így a szerelőknek sokszor kell javítaniuk), valamint túl hangosan és túl sokat járatja a száját, s viselkedése is rendszerint kiszámíthatatlan. Szerda délután − később, mint kellene − indul Santiagóból a közel 800 kilométeres útra: jó eséllyel nem ér be időben munkahelyére. Mariót „Perrinek” szólítják a bányában, ami a perro (kutya) kicsinyítőképzős alakjának, a perritónak a rövidítése. Ha megkérdeznénk Mariót, miért nevezik így, készséggel rávágná: mert imádja a négylábúakat (két menhelyről származó kutyája is van otthon), és mert „olyan a szívem, mint egy kutyának”. És Mario tényleg olyan hűséges, mint egy kutya, ám ha bántják, akkor ő is harap. Feleségével, Elvirával két gyermeket nevelnek; az első egy szenvedélyes találkozás gyümölcse, „állva, a póznának dőlve”. Immár a főváros peremén élnek, ahol Mario hódolhat kedvtelésének, és üldögélhet a nappaliban álló apró, négyszögletes asztala mellett. Gyorsan elkölti ebédjét felesége, Elvira, tizenéves lányuk, Scarlette, valamint kisfia, Francisco társaságában, mielőtt északra indulna.

Santiago belvárosán túl, az északi peremkerületek munkásnegyedeit elhagyva az A műszak tagjait vivő buszok lassanként beérnek a szőlőkkel, gyümölcsfákkal tarkított völgyekbe, amelyek az augusztusban is hósipkás hegycsúcsok közé ékelődnek. Az éghajlat mediterrán, ám az eléjük táruló látvány fokozatosan elveszti üdeségét, ahogyan a déli szélesség 33., 32., majd 31. fokát keresztezik. Hamarosan elérik a Norte Chicónak, avagy közeli északnak nevezett régiót.

Bányászok és kalandorok már a chilei történelem kezdeteitől fogva róják ezt az utat. Az észak jelenti Chile határvidékét, vadnyugatát. Augusto Pinochet egykori diktátor is előszeretettel űzte ide ellenfeleit: a politikai másképp gondolkodók több mint ezerfős csoportját egy elhagyatott pétisóbánya munkásszállásán tartották fogva, ahol asztronómiával ütötték el az időt a háborítatlan sivatagi égbolt alatt. Chile egyesítésének gondolata szintúgy északon fogant meg, mégpedig a salétrombányászok fejéből pattant ki a 20. század elején, akiket később lemészároltak Iquique városánál. A mai demokratikus Chile északi részén továbbra is hűségesen a baloldalra szavaznak. Pinochet áldozatait sekély sivatagi sírokba temették a Norte Grandéban, avagy a távoli északon; csontjaikat még a mai napig is gyakran hantolják ki az „eltűntek” után kutató rokonok.

Amikor az A műszak tagjai elérik a bányától közel 400 kilométernyire fekvő Coquimbo kikötővárost, rátérnek arra az útra, amelyen 1835-ben Charles Darwin is járt. Akkoriban Chile fiatal országnak számított, csupán alig negyedszázaddal korábban alakult, s Darwin partra szállt Beagle nevű hajójáról, hogy leírja a környék geológiáját, felfedezze állat- és növényvilágát. Kicsiny expedícióját mindössze négy ló és két öszvér alkotta. A Coquimbo és Copiapó közötti út Chile legrégibb bányavidékén vezet keresztül, így a brit tudós is számos bányásszal találkozott útja során.

Los Hornos városában az A műszak tagjai elé tárul a Csendes-óceán látványa, hiszen az úgynevezett pánamerikai főútvonal itt a part mellett halad. Van valami kegyetlen ebben az óceánra és horizontra vetett utolsó pillantásban, ahogy a késő délutáni nap megvilágítja az óriási víztükröt: a következő hét napot 600 méter mélyen töltik majd olyan szűk járatokban, ahol arra is alig van elegendő hely, hogy a bányagépek mozogjanak. A déli félteke telén csupán reggel, a munka kezdete előtt, valamint délben pillanthatják meg a napot. Nem messze Los Hornos homokos partszakaszaitól Darwin megpillantott egy hegyet, amelyben bányászat folyt, „lyuk szaggatta, mintha csak valamiféle óriási hangyák laknák”. Azt is megtudta, hogy a helyi bányászok markát olykor nagy összeg ütötte, s olyankor, „mint a matrózok”, megtalálták a módját, miképpen verhetik el. Azok a bányászok, akikkel Darwin találkozott, keményen ittak és rengeteget költöttek, majd néhány nap múlva egy fillér nélkül visszatértek nyomorúságos munkájukhoz, ahol „még az igavonó barmoknál is keményebben” dolgoztak.

Az A műszak tagjait mostanában nem fenyegeti ez a veszély, sőt, magasabb fizetést kapnak, mint a legtöbb chilei dolgozó. Még a legkevesebbet kereső is havi 1200 dollárt visz haza (ami a chilei minimálbér háromszorosa), ám a zsebbe kapott juttatásokkal még ennél is többet kereshetnek. Ahelyett, hogy elvernék fizetésüket, inkább afféle középosztálybeli létet építgetnek fogyasztói kölcsönökkel, lakáshitellel, az egykori feleségeknek fizetendő nőtartással, valamint felnőtt gyermekeik tandíjával. Az A műszak néhány tagja antialkoholista, s még az oly vehemens Mario Sepúlveda − Jehova tanúja lévén − sem iszik. A legtöbben azonban legurítanak egy-két rundot munka után: whiskey, sör és vörösbor a kedvenc italuk. Egyesek túlzásba is esnek: Copiapóban, az egész országon át ingázó déliek utolsó megállójában, a bánya előtt az egyik észak-chilei kolléga eléggé felöntött a garatra, talán nem is tudja másnap felvenni a munkát.

A modern Chile föld alatti munkahelyein még mindig kemény fizikai munkát kell végezni, s az emberek joggal érezhetik olykor „igavonó baromnak” magukat. Ahogyan mindig, a halál most is ott kísért soraikban. Amikor Darwin északra tartott, találkozott egy bányász temetési menetével. Négy hosszú, sötét gyapjúingbe, bőrköténybe öltözött és színes szalaggal díszített bányász vitte utolsó útjára szerencsétlenül járt társát. A bányászok immár nem viselnek ilyen öltözéket, ám a San José-bányában most sem ritka vendég a halál. Sokan voltak tanúi barátaik tragédiájának: az egyik pillanatban még szilárdnak tűnő sziklák egy szemvillanás alatt porrá zúzódnak – a mélyművelésű bányákban történő baleseteknek ez a legfőbb oka. Habár a Talcahuano kikötővárosából származó Raúl Bustos bányatechnikus viszonylag újnak számít San Joséban, mégis látta már a bánya áldozatainak állított föld alatti síremlékeket. Most a buszon egy rózsafüzért szorongat kezében, amit majd levisz magával a föld alá.

A buszút végig az Atacama-sivatagon visz keresztül, ahol Darwin hiába keresett abrakot állatainak. Az Atacamában, a világ legszárazabb és talán legöregebb sivatagában vannak olyan meteorológiai állomások, ahol soha nem mértek csapadékot. A busz ablakából olybá tűnik a táj, mintha Isten előbb a fákat, majd a bokrokat és az aljnövényzetet is kihuzigálta volna, csupán néhány szívós növényt hagyva, hogy azok pettyezzék be a barna síkságot. Mihelyt a busz beérkezik a Copiapó-folyó öntözött, tarka, zöld völgyébe, a táj ismét életre kel. Itt őshonosak a borsfák, az Egyesült Államok minden sivatagi városának díszei, s egyre több tűnik fel az út mentén, ahol vékony levelüket a földre hullatják. Az út utolsó 150 métere a város régi temetője mellett visz el, ahol több generációnyi bányász alussza örök álmát, köztük az A műszak egyik tagjának apja is, aki halálra itta magát, és néhány napja kapta meg a végtisztességet. A temető után a város nyomornegyede, fa- és bádogviskók következnek, majd átkelnek a Copiapó-folyó csatornája felett húzódó rövid hídon.

San José bányászai javarészt a legközelebbi városból, Copiapóból kerülnek ki. Számos egykori bányász, immár ötven-hatvan év körüli férfi őriz kedves emlékeket a folyóról, amelynek hideg, bokáig érő vizén gyermekkorukban annyiszor átgázoltak. Annak idején lóhere nőtt ott, ahol ma a pánamerikai főútvonal keresztezi a folyót, s nem volt ez másképp Darwin idejében sem, aki feljegyezte naplójába, milyen kellemes a növény aromája. Egy generációval ezelőtt a folyó pusztulásnak indult, mára pedig szemét és tüskés kúszónövények borítják posványos vizét. Az évi átlagos csapadékmennyiség itt 20 mm, s nem folyt víz a mederben azóta, hogy 13 évvel ezelőtt óriási vihar tépázta meg a várost.

Amikor a busz beér a végállomásra, az A műszak bányászai leszállnak, és magukhoz veszik csomagjaikat. Ezután közösségi taxival átvágnak a városon a két munkásszállás egyikéhez, amely az elkövetkezendő hét napban otthonukként szolgál. Az augusztus 5-én kezdődő munkanap előtti utolsó néhány órában az A műszak minden tagja – egy kivételével – Copiapóban vagy a közeli munkásnegyedekben van.

A geológia még gyerekcipőben járt, amikor Darwin 1935-ben eljutott Chilébe. Dél-amerikai útján kezébe került az új tudomány egyik sarokkövének tekinthető munka, Charles Lyell Principles of Geology című kötete. Amikor Chilébe ért, Darwin szemtanúja volt egy vulkán kitörésének az Andokban, s leírta, hogy néhány száz méterrel a tengerszint felett kagylóhéjakat talált. A Valdivia kikötője melletti erdőben töltött pihenője közben egy kétperces földrengést is átélt. Ezek a tapasztalatok és megfigyelések arra ösztönözték, hogy egy évszázaddal a tektonikai mozgások leírása előtt azt feltételezze, hogy a talajt, amelyen állt, fokozatosan felfelé nyomja ugyanaz az erő, amelyik a vulkánkitörésekért is felelős. „Meggyőződésem, hogy az erők, melyek lassan, apránként felfelé nyomják a szárazföldet, illetve melyek vulkanikus anyagot lövellnek a kráteren keresztül, ugyanazok” − írta a nagy természettudós. Geológusok manapság megerősítik, hogy Chile az úgynevezett Tűzgyűrűn található, ahol a földkéreg kontinens méretű darabjai egymásnak feszülnek. A Nazca-lemez a Dél-amerikai-lemez alá bukik, mintha csak egy kisgyerek bújna az ágyába, így alakult ki az Andok 6-7000 méteres magasságot is elérő vonulata. A geológusok orogenezisnek, azaz hegységképződésnek nevezik ezt a folyamatot.

A Copiapótól északra fekvő hegyek mélyén a kőzet, amelyet gazdag, ásványokat rejtő üledékrétegek kereszteznek, a Föld belsejében rejlő magmából született. Ezek az erek először 140 millió évvel ezelőtt jöttek létre, amikor a földön még a hüllők uralkodtak, 20 millió évvel a növények megjelenése után (ám még a méhek megjelenése előtt), és 40 millió évvel azelőtt, hogy a leghatalmasabb dinoszaurusz, az Argentinosaurus kószált a szárazföldön. Az ásványban gazdag olvadék áttört a földkérgen, s több mint 100 millió éven keresztül, a Jura végétől a Paleogén kezdetéig töltötte fel az Atacama alatt elterülő kőzet repedéseit. Az olvadék végül megszilárdult, és létrehozta a 200 méter magas, ércben gazdag, gigantikus „breccsakürtőket” és az egymást keresztező, vékony, úgynevezett hintett eres rétegeket. A kvarc, a kalkopirit és más ásványok telérjei délnyugatról északkelet felé húzódnak a hegyek alatt, a bányakutató térképén ezeket jelölő vonalak mintha csak a több ezer méter mélyen meghúzódó, óriási kontinentális lemez visszhangjai lennének.

Copiapóban két céges, liebrének (vadnyúl) nevezett kisbusz veszi fel az A műszak embereit a két munkásszállásról és a város munkásnegyedeiben kijelölt megállókból. Számos kisbusz járja ma reggel Copiapó városát, hiszen a település újfent fénykorát éli a három évszázaddal ezelőtt kezdődött fellendülés újabb fejezeteként. Az 1700-as évek aranylázát három évvel Darwin érkezése előtt ezüstláz követte. A 19. század végére kimerültek az ezüstbányák, ám a nitrát alapú robbanóanyagok kifejlesztése az Atacama-sivatag északabbra található salétromlelőhelyeinek virágzását hozta. A chilei bányászoknak volt köszönhető annak az elegynek az alkotóeleme, amellyel az európaiak háborúztak és gyilkolták egymást. A bányászat felfutása miatt Chile megszállta Bolívia és Peru salétromban gazdag közeli területeit, amihez Copiapót használta bázisul. Az úgynevezett salétromháború vége Copiapó hanyatlását hozta, hiszen a befektetések az újonnan meghódított területekre irányultak. A 20. században azonban a réz egyre keresettebbé vált, ennek köszönhető Copiapó újabb felvirágzása és a helyi rézöntöde 1951-es megalapítása. A század második felében a chilei ásványkincsek szolgáltak az ázsiai „gazdasági csoda” egyik motorjaként, így a bányászok özönlöttek Copiapóba, kiváltképpen a Candelaria nyíltművelésű rézbánya 1994-es megnyitása után. Ez pedig végleg megpecsételte a Copiapó-folyó sorsát, hiszen az egyre duzzadó létszámú város és a modern bányászati módszerek roppant mennyiségű vizet igényeltek.

Az új évezred első évtizedében az arany árának megnégyszereződése (1200 dolláros unciánkénti árra) és a réz eladdig soha nem látott kereslete a bányák felfutását eredményezte, így egyre mélyebbre fúrtak az egyébként nem oly nyereséges San José-bányában és a Copiapó-folyó völgyének más lelőhelyein is. Copiapó lakossága elérte a 150 ezret, új és magas épületeket húztak fel, köztük a luxuslakásokat tartalmazó, 15 emeletes házat az Atacama utcában, valamint a város első szállodáját, az Antay Casino és Hotelt, ezt a modernista, karmazsinvörös épületet egy fezsüveggel a tetején. Az emelkedő nyersanyagárakkal a bányászok is jól jártak, akik az elmúlt években váratlan szerencséjük hozadékát otthonaik bővítésére és gyermekeiknek vagy unokáiknak szervezett hatalmas mulatságokra fordították. Ezeket a családi eseményeket olykor az El Pretil nevű közparkban tartották, amelynek öntözött gyepét bors- és eukaliptuszfák szegélyezik, apró állatkertjében pedig lámák és baglyok láthatók, sőt egy levendulaszínre mázolt ketrecben még két morcos oroszlán is helyet kapott.

Az előző hétnapos munkahét végén az A műszak nagyjából kéttucatnyi tagja a zenei hajlamokkal bíró és nagyivó hírében álló Víctor Segovia rakodókezelő otthonában ünnepelt. Egy óriási fazekat töltöttek meg különböző húsokkal − marhával, csirkével, sertéssel és hallal −, majd a házigazda megfőzte az úgynevezett cocimientót, amelynek elkészítése már maga is afféle bőségünnep. Néhány nappal később Darío Segovia, Víctor unokaöccse hatalmas születésnapi ünnepséget szervezett augusztus 5-én született lányának, ám a bányából odaszóltak, hogy aznap (ami egyébként a szabadnapja lett volna) túlórát kellene vállalnia. Az ígért túlórabér (90 ezer chilei peso, azaz nagyjából 180 dollár) olyan magas volt, amit vétek lett volna kihagyni, így Darío közölte gyermeke anyjával, egyben élettársával, Jessica Chillával, hogy el kell halasztani a születésnapot. Sértettségében Jessica ezután nem szólt hozzá, és nem is készített neki vacsorát, pedig másnap Darío munkába indult.

A kora hajnali órákban, még az A műszak kezdete előtt azonban a pár kibékül. Fél hét tájt Darío megcsókolja Jessicát, lemegy a nappaliból a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn, majd megáll, és újra felmegy, hogy megölelje. Jó néhány másodpercig tartja karjaiban Jessicát − gyengéd megnyilvánulás ez egy kidolgozott izomzatú, kérges tenyerű, negyvennyolc éves férfitól. Az ölelés egyfajta bocsánatkérés is lehetne, ám ez meglehetősen szokatlan gesztus Daríótól, így Jessica aggódva figyeli, amint a férfi kilép az ajtón.

Luis Urzúa Copiapó középosztálybeli negyedéből indul munkába. Ő az A műszak munkafelügyelője, s az ő helyzetében lévők mind autóval hajtanak a bányába, ám Urzúa a beosztottaival együtt megy dolgozni. Nem messze onnan száll fel a buszra, ahol két évtizeddel korábban megismerte feleségét, Carmen Berríost. Urzúa bányászcsalád sarja, így már tizenéves korában a föld alatt dolgozott, ám amikor megismerkedett Carmennel, felszíni munkára váltott, és kitanult bányatérképésznek. Carmen eszes, romantikus asszony, aki verseket költ, ha megszállja az ihlet, s az évek alatt sikerült elérnie egyik célját a keményen dolgozó Luis Urzúával: hogy megtanítsa érthetőbben beszélni, mert az ura rendszerint a kimerült bányászok motyogását hallatta. Amikor este nyolckor véget ér a műszak, Carmen vacsorával várja az urát, majd két felnőtt gyerekükkel ülik körül az asztalt, akik mindketten főiskolára járnak.

Odakünn vastag ködtakaró lepi a sötétségbe burkolózott várost. Ott, ahol szinte sosem esik, a víz ködfátyol formájában lebeg az utcai lámpák alatt, és megül a várost átszelő szurdokokban. A köd mindennapos jelenségnek számít Chilének ezen a részén, így hát nevet is adtak neki a helyiek: la camanchacának hívják. Olykor olyan sűrű, hogy a drasztikusan lecsökkent látástávolság miatt nem lehet biztonságosan megközelíteni a bányát, így a műszak kezdetét is eltolják addig, amíg felemelkedik a pára. A mai nap azonban nem ilyen lesz. A copiapói utcasarkokon emberek álldogálnak arra várva, hogy a kisbuszok felbukkanjanak a ködből.

Az A műszak minden tagja így vagy úgy valamilyen nő kedvéért indul fel a bányába: feleségért, barátnőért, anyáért vagy leányért. Jimmy Sáncheznek – aki mindössze tizennyolc éves, így hivatalosan nem is dolgozhatna a bányában (ehhez be kellene töltenie a huszonegyet) – állapotos a barátnője, ami arra ösztönözte a rokonokat, hogy a bánya vezetőinél könyörögjenek, adjanak a leendő apának munkát. Az Arturo Pratról, a salétromháború hőséről elnevezett negyedben az apró termetű és jóképű Alex Vega nyom búcsúcsókot szintén Jessica nevű feleségének. A nő azonban nem csókolja vissza, mivel haragszik párjára, jóllehet hamarosan már azt sem tudja majd, pontosan miért is volt mérges. Egy kilométerrel odébb, a II. János Pál pápáról elnevezett városrészben a vájárvágatok megerősítéséért felelős bányász indul barátnőjével megosztott otthonából. Yonni Barrios potrohos, forradásos arcú, simabeszédű nőcsábász, aki jelenleg legújabb barátnőjével él, kivéve, ha hajba kapnak, mert olyankor visszaköltözik a feleségéhez. A két nő csupán egy háztömbnyire lakik egymástól, így Yonni a buszhoz menet láthatja felesége otthonának bejáratát. Hitelt vett fel, hogy segítse nejét a ház előtt található apró boltocskája elindításában, így a törlesztés (és a barátnőjének nyújtott támogatás annak otthonához) az egyik oka annak, amiért ma reggel korán kelt, s várakozik az érkező kisbuszra, amely majd munkába viszi.

Számtalan babona övezi a nők és a bánya kapcsolatát, amelyek a férfiak uralta kultúra ambivalens kifejeződései a fehérnépet és a föld alatti munkát illetően. Az egyik legenda szerint maga a hegy is asszony, így „minden egyes alkalommal, amikor bemegyünk, megsértjük őt”. Ez megmagyarázza, miért próbálja a hegy megölni azokat a férfiakat, akik kőtestébe alagutakat vájnak. Egy másik szóbeszéd szerint a föld alatt dolgozó nő balszerencsét hoz (pedig az egyik bányász nővére évtizedeken keresztül dolgozott saját apró bányájában), így szinte alig látni őket San José föld alatti járataiban. Az otthon és a város nőközpontú, valamint a bánya férfiközpontú világának szétválasztása olyannyira erős, hogy az A műszak legtöbb tagjának felesége vagy barátnője még sosem járt San Joséban, sőt gyakran nem is tudják, pontosan hol található.

Amikor megérkeznek a buszok, a félig még alvó emberek elfoglalják ülőhelyeiket. Keresztülvágnak a ködön és a városon, elhagyják az északi részen elhelyezkedő Atacama Egyetem mustársárga épületeit, ahol az A műszak egyik tagjának lánya tanul építészetet. Elérik a pánamerikai főút északi elkerülőjét, amely az Atacama-sivatag távoli, elhagyott és csontvázként meredező salétrombányái felé visz. San José nagyjából 50 kilométerre fekszik Copiapótól, s az odavezető út utolsó látható tereptárgya a város szélén a Mennydörgő Domb nevű sziklás hegy. A Cerro Bramadort, ahogyan itt mondják, Darwin is látta, s feljegyezte naplójába, milyen különös hangokat hallat a geológiai képződmény. Manapság a hangot inkább a Latin-Amerikában esőbotnak nevezett hangszeréhez hasonlítják. Az egyik helyi legenda szerint a hang forrása nem más, mint a hegy gyomrában aranykincset őrző oroszlán üvöltése, egy másik szóbeszéd szerint egy eleddig fel nem fedezett, föld alatti vízfolyás dübörgése. A félig-meddig tudományos magyarázat szerint a hang onnan származik, ahogy a hegy magnetittelepei vonzzák és taszítják a szélben szálló homokszemcséket.

Darwin útját folytatva elhagyta a különös hangot kibocsátó hegyet, s a közeli kikötő felé vette az irányt, ahol a Beagle várakozott. Innen elhajózott a Galápagos-szigetekre, majd az ottani madárvilág tanulmányozása kristályosította ki benne a természetes szelekció koncepcióját. Az A műszak tagjai azonban letérnek a pánamerikai főútvonalról; jobbra fordulnak a hegy után, s a keskeny aszfaltcsíkon északra, a sivatag belseje felé indulnak. Az első néhány kilométeren az út nyílegyenesen vág át a szürkésbarna homokú, cseppet sem vonzó sivatagon, amelyet csorba sziklák és szélfútta növények ékesítenek. A busz elhagyja a vasércet tartalmazó Cerro Imánhoz, avagy Mágneshegyhez vezető utacskát, majd egy szűk völgyben továbbhalad a kietlen, sziklás hegyek szegélyezte, kacskaringós nyomvonalon. A bércek vöröses szigetként emelkednek ki a barnásszürke homoktengerből. Aki ma pillantja meg a tájat, ugyanazt az ürességet látja, amelyről Darwin is írt: nincsenek vonuló állatcsoportok, manapság pedig sem benzinkutak, sem út menti boltok nem szegélyezik a vidéket − semmi jele a civilizációnak. A sötétbarna és narancsszín hegyekkel tarkított táj úgy fest, mintha a Marson lenne. Végül a busz egy újabb völgyön vág keresztül, majd kék színű közlekedési tábla jelzi a San Esteban Bányavállalathoz és két másik bányához, a San Joséhoz és a San Antonióhoz vezető bekötőutat. Innen már jól látszódnak a bánya rozsdás és viharvert fa-, bádog- és acélépítményei, amelyek magányosan árválkodnak az űrbéli tájon. A busz lassanként felhág egy kaptatóra, s az ismerős épületek immár kivehetőek: az adminisztrációs bódék, az öltözők és zuhanyzók, valamint az ebédlő. A férfiak azonban pontosan tudják, a bánya leginkább egy jéghegyre hasonlít, hiszen a felszíni építmények a valódi méretének mindössze csak kis hányadát teszik ki.

A föld alatti részen a bánya robbantással és vájármunkával létrehozott, emberkéz alkotta járatok és tárnák szövevényét rejti. A San José-bánya föld alatti városának egyfajta saját klímája is van, a hőmérséklet ingadozik, sajátos légáramlatok jellemzik. A föld alatti utak útjelzőkkel és saját közlekedési szabályzattal rendelkeznek, a feltárók számtalan nemzedéke tervezte és vitte végbe a lefelé irányuló terjeszkedést. A kisebb folyosók mindegyike a központi útra, a La Rampára, azaz a Rámpára fut ki. A bánya mélysége akkora, hogy a földkerekség legmagasabb épülete is beleférne, hiszen a legmélyebben található résztől nagyjából nyolc kilométeres, kacskaringós út vezet a Rámpán a felszínre.

Az 1889-ben alapított San José-bányát ásványi üledékbe vájták, ahol két párhuzamos, puhább kőzetréteg van 60 fokos szögben beágyazva egy sokkal keményebb, szürkés, gránitszerű, dioritnak nevezett kőzetágyba. A hegyoldalon álló régi faépület jelzi, hogy az érctelér hol volt a legközelebb a felszínhez. A viskóban egykor csörlő működött, ennek segítségével ereszkedtek le a bányászok a tárnába, ám már évtizedek óta nem használták, most pedig úgy néz ki, mintha a Vadnyugat valamelyik díszlete volna. 120 évvel a bánya megnyitása után és 600 méterrel a viskó alatt az éjjeli műszak munkája épp véget érőben van. A szürke porral lepett, izzadságban fürdő férfiak lassanként gyülekeznek a tárnák mélyén, arra várva, hogy a föld alatt szolgálatot teljesítő járművel háromnegyed óra alatt a felszínre érjenek. A tizenkét órás műszak alatt végig nyöszörgő morajlásnak voltak fültanúi: a hegy mélyében tonnaszámra hullanak a sziklák a rég elfeledett aknákba. Az omlás hangját és rezgéseit a hegy gyomrában rejlő kőzetek ugyanúgy továbbítják, ahogyan a villámcsapás elektromos hullámai haladnak keresztül a levegőn és a földön. A bánya sokat „sír”, mondják az emberek egymásnak. La mina está llorando mucho. A morajlás nem megy ritkaságszámba, ám annak frekvenciája igen. A bányászok mintha csak egy készülőben lévő, egyelőre távoli égszakadás hangját hallanák. Szerencsére véget ér a műszak. Néhányan közülük elmondják a váltásnak: La mina está llorando mucho, ám nagyon kicsi annak a valószínűsége, hogy ezért bezárják a bányát. A bányászok nem először fültanúi a hangoknak. De a vihar eddig mindig elcsitult, majd a hegy is elhallgatott, s némaságba burkolózott.

Miközben az A műszak tagjai a bánya területére lépnek, előbb az őrbódét, majd a Rámpa bejáratát hagyják el, amelyet több mint egy évtizeddel azelőtt robbantottak ki a kemény dioritsziklákból. A San José-bánya lejárata egy kőagyarakkal csipkézett, öt méter átmérőjű nyílás. Férfiakkal és érccel teli teherautók bukkannak lassanként elő ebből az óriási szájból, hiszen az ő műszakuk véget ért. Több száz tonna érctartalmú kőzetet mozgattak meg körömnagyságú réz-szulfid után kutatva, amely az art nouveau festmények pasztell színvilágát idézi: a rézérc kalkopirit néven ismert karmazsinvörös, méregzöld, sötétbarna vagy rézsárga, tetragonális rácsszerkezetű ásványáért. Minden tonna érctartalmú kőzetből körülbelül 20 kg (nagyjából 150 dollár értékű) réz és egy unciánál kevesebb arany (több száz dollár értékben) nyerhető ki. Az arany láthatatlan, jóllehet az A műszak tagjai nemegyszer hallották, amint apjuk arról beszélt, hogy érezte az aranyat a sziklákban.

A férfiak az öltözők felé tartanak, amelyek épp olyan elnyűttek és viharvertek, mintha egy öreg tengerjáró fedélzetén lennének. Kezeslábast öltenek, frissen feltöltött akkumulátorokat rögzítenek övükre, s fejlámpát csatolnak kék, sárga és vörös fejvédőjükhöz. Luis Urzúa fehér sisakot húz, ami főnöki titulusát hivatott jelezni, bőrövére tenyér méretű oxigénpalackot csatol. Urzúa viszonylag új itt, lezser főnöknek számít, nem is ismeri embereit olyan jól, mint ahogyan szeretné, főleg, hogy minden műszakban cserélődnek. Ma is új ember csatlakozik a műszakhoz, aki életében először dolgozik a föld alatt. Urzúának feltűnik, hogy az A műszak nagyjából kéttucatnyi emberéből még valaki hiányzik.

A Santiagóból induló hosszú út végén Sepúlveda késve érkezett Copiapóba, így elszalasztotta a bányába induló járatokat. Az egyik utcasarkon álldogálva most azon tűnődik, talán nem is olyan rossz dolog ez. Legutóbb, mikor Copiapóban járt, összefutott egy ismerősével, aki egy kisebb bányát működtet a közelben. Az ismerős férfi pontosan tisztában volt a San José-bánya meglehetősen ingatag pénzügyi helyzetével, szétdúlt szervezeti állapotával, és munkát ajánlott Sepúlvedának. Most reggel kilenc van, az A műszak pedig már egy órája felvette a munkát a bányában. Sepúlveda úgy gondolja, talán szerencse, ha ezért kirúgják a San Joséból, így elmehet az ismerőse bányájába dolgozni. Éppen ezek a gondolatok járnak a fejében, amikor az egyik minibusz felé tart. A sofőr észreveszi, és megáll mellette.

– Perri! − hajol ki a sofőr az ablakon, Sepúlveda becenevét kiáltva. − Lekésted a buszt? A bánya felé megyek, elviszlek. Gyere, szállj be!

A kutyalelkű férfi több mint másfél órás késéssel, fél tíz után ér a San José-bányába. A köd addigra már felszállt, Sepúlveda pedig néhány másodpercig ott áll a tűző napsütésben, mielőtt megindulna a hegy gyomrába vezető úton.

ELSŐ RÉSZ
A robajló és bánkódó hegy gyomrában

1.
A karrierista

A San José-bányában a tengerszint feletti magasság az origó − mindent ehhez viszonyítanak. Az öt méter átmérőjű Rámpa a 720. szinten, azaz 720 méteres tengerszint feletti magasságon kezdődik. Eleinte kanyargósan, majd spirálszerűen ereszkedik a mélybe. A dömperek, rakodógépek, kisteherautók, valamint a különböző bányagépek és kezelőik egészen a 200. szintig ereszkednek le, ahol még mindig rengeteg ásványkincs található, és a Rámpáról az érctelérek felé vezető bányajáratokban dolgoznak. Augusztus 5-én az A műszak tagjai a 40. szintig mennek le, ahol frissen bányászott ércet rakodnak. Egy másik csoport a 60. szinten dolgozik: egy járatot erősítenek meg, mert egy hónappal korábban az egyik bányász balesetet szenvedett itt, és amputálni kellett a lábát. Néhányan épp összegyűlnek kiszusszanni magukat az El Refugio, azaz Menedék nevű, osztályterem nagyságú üregben, amelyet a 90. szinten vájtak ki a sziklából. A Menedék a nevéből következően vészhelyzet esetére fenntartott, ám afféle pihenőhelyiségként is szolgál, mivel a felszínről friss levegőt áramoltatnak be ide. Ez jól jön, hiszen a bányának ebben a részében a 40 °C olykor 98 százalékos páratartalommal terhelt. A San Joséban dolgozó bányászok egyszerűen Pokolnak hívják munkahelyüket, ami nem is áll messze a valóságtól, hiszen a Föld középpontja felé tartva folyamatosan emelkedik a hőmérséklet.

A Juan Carlos Aguilar vezette csoport a 150. szinten üti fel tanyáját egy oldaljáratban, nem messze az El Rajótól, azaz az Aknától. Az Aknát fuvallat járja át: a feneketlen mélységből levegő áramlik a rögtönzött munkaállásba. A karbantartók úgy döntenek, a munkahét indításaként megkérik Mario Sepúlvedát, mutassa meg nekik, hogyan működteti a rakodógépet. Mindnyájan figyelik, ahogyan kuplungot használva állítja meg a járművet, majd előremenetből úgy kapcsol hátramenetbe, hogy nem rakja üresbe a váltót.

– Ki tanított erre? − kérdezik a szerelők. − Ez nem jó így. Nem így kell csinálni.

Ezzel csak tönkreteszi a kuplungszerkezetet.

– Senki − válaszolja Sepúlveda. − Ellestem.

A bánya karbantartási alvállalkozójának alkalmazottai nem lepődnek meg azon, hogy valaki anélkül dolgozik egy meglehetősen értékes berendezéssel, hogy megfelelő képzést kapott volna rá. A San José régi, kisebb bányának számít, ahol kezdetlegesek a munkakörülmények, és a biztonsági előírások is gyerekcipőben járnak. A vészkijáratok például függőlegesek, és katasztrófa idején mit sem érnek, ugyanis nincs bennük létra, amelyen felmászhatnának a bányászok.

Miután a karbantartók megmutatják neki a kuplung helyes kezelését, Sepúlveda visszatér a 90. szintre dolgozni.

A hegy egész délelőtt hallatja a szaggatott, robajlásszerű hangot, mintha távoli robbanás lenne, amelyet hosszú jajgatás követ. Carlos Pinilla, a San Esteban Bányavállalat ügyvezetője is fültanúja a hangnak, miközben járművével a felszín felé tart. Irodája ott fenn van, ám most lement a bányába, hogy némi fegyelmet csempésszen a szerinte túlságosan laza munkahelyre. „A műszakvezetőtől az egyszerű vájárig mindenkit le kellett teremtenem − meséli. − Egyikük sem egy ma született bárány. Nem akartam, hogy féljenek tőlem, de az sem tartható, hogy lemegyek, és ott találok hat üldögélő és beszélgető embert, akik nem állnak fel, ha meglátják a főnököt. Ha nincs fegyelem, minden szétesik…”

Pinilla ötven év körüli, tokásodó férfi, aki végigjárta a szamárlétrát, s jelenleg a San Esteban Bányavállalat két bányájának ügyvezetője. Beosztottjai basáskodónak tartják, aki foghegyről veti oda az utasításokat, s úgy kezeli a bányászokat, mintha azok izzadt, sisakos alakjukkal valamiféleképpen támadólag hatnának rá. Egy olyan merev társadalmi szerkezetű országban, mint amilyen Chile is, a munkások rendszerint kiszolgáltatott helyzetben vannak. A bányászok szemében Pinilla azonban még ebben a miliőben is domináns „fehér sisakosnak” számít, kiváltképpen, ha a rangsorban alatta lévő többi elöljárót, például Urzúát vesszük. Az A műszak egyik tagja, Daniel Herrera az elmúlt hetekben addig kérte Pinillát, hogy pótolja a maszkokban található szűrőt, amíg az ügyvezető végül ráförmedt: „Persze, majd szerzek nektek egy raklapnyi szűrőt!” Jorge Galleguillos bányász azt mondja, Pinilla az el amo de la mina, azaz a bánya mindenható ura. Galleguillos ötvenhat éves, s a hozzá hasonlóan korosodó bányászok tartanak Pinillától, mert egy szemvillanás alatt képes kirúgni bárkit, így pedig reménytelen helyzetbe kerülnek, hiszen a bányákban a fiatalokat és a jó fizikai állóképességűeket keresik. Ugyanakkor csupán az idősebb, tapasztalt bányászok mertek felállni, és szót emelni a San José-bánya nyilvánvaló, mindenki számára magától értetődő szerkezeti problémáiról.

Habár a férfiak válogatott eszközökkel fúrták, vájták a hegyet 121 évig, a San José-bánya még mindig sértetlen, ami a hegy anyagát adó kemény dioritnak köszönhető. A bányászok szlengjében a diorit a „jó” kőzetek közé tartozik, hiszen fúrás közben nem reped ripityára. Ha az érctelérek olyanok, mint a morzsasüti, amely azonnal szétesik, ha ujjunkat belenyomjuk, akkor a diorit egy jól megkeményedett pudinghoz hasonlatos. Általában szólva a diorit kiváló és stabil kőzet, hogy alagutat fúrjanak benne, mivel szinte nincs is szükség a megerősítésére. A Rámpát is a dioritba vájták bele, s ez az egyetlen út, amely ki- és bevezet a bányába. Egészen néhány hónappal ezelőttig senkit sem fenyegetett a veszély, hogy bányaomlás áldozatává válik, amikor is egy ujjnyi szélességű repedést fedeztek fel a Rámpán az 540. szinten.

Mario Gómez azonnal jelentette a műszakvezetőnek, amikor rálelt a repedésre. Gómez hatvanhárom éves bányász, aki egy harminc tonna kapacitású teherautót vezet a bányában. „Én most azonnal kimegyek a teherautómmal − mondta akkor. − És nem jön vissza senki, sem én, sem más, amíg az igazgató és a bányamérnökök meg nem érkeznek Copiapóból, és meg nem nézik, mekkora a baj.” Néhány órával később meg is érkezett a copiapói különítmény, s tükröket helyeztek el az ujjnyi résbe: ha a hegy még mindig mozog, a tükrök eltörnek. Ám a tükrök még most is épek.

„Nézzék, a Rámpa a bánya legbiztonságosabb része − mondta az igazgató a bányászoknak. − A repedés az Akna felől jött. Ha az Akna falai ötméternyit omlanak, a Rámpa még akkor is érintetlen marad.” Amikor megjelent a víz a repedésben, még több tükröt helyeztek bele, ám azok heteken, hónapokon át sértetlenek maradtak. Galleguillos mindig megnézte a tükröket, ha arra vitt az útja. Jegyzetfüzetében további aggasztó jelenségekről írt: „Hulló törmelék az 540. szinten… az alagút falai elváltak az 540. szinten.” Ezeket később megmutatta az ügyvezetőnek, és kényszerítette, hogy írja alá. Később újra szóvá tette a dolgot: „Honnan tudjuk, hogy nem cseréli ki a tükröket, amikor mi nem tudunk róla? – szegezte neki a kérdést. „Micsoda maga? – vágott vissza az ügyvezető. – Talán egy gyáva nyúl?”

Most pedig Pinilla sokszor belebotlik a bányászokba, amint teherautójával a bányát járja. A délelőtt közepén Yonni Barrios és a járatok erősítésén munkálkodó csoport a 60. szinten találkoznak vele, s elmondják, hogy olyan hangokat hallanak, amilyeneket nem szoktak ilyen mélyen.

– Sebaj, ne aggódjatok! − feleli Pinilla. − A hegy csak kényelembe helyezi magát (el cerro se está acomodando).

Feljebb, a 105. szinten a munkások egy csoportja ugyanerről beszél. A mennydörgés a bánya minden pontján jól hallható, így az aggodalom is betölti a járatokat, amely viszont tagadással párosul. A bányászat korántsem veszélytelen foglalkozás, s akik immár több évtizede űzik, büszkék arra, hogy farkasszemet néznek a veszélyekkel. Az A műszak tagjai rákaptak, hogy amikor otthon a bányáról beszélnek, úgy emlegetik, hogy az ottani helyzet meglehetősen „bonyolult”, majd elbagatellizálják a veszélyességét, ha a családtagok rákérdeznek a részletekre.

Luis Urzúa is azt mondta feleségének, hogy a San José „bonyolult”, s amikor néhány hónapja felvette ott a munkát, pontosan tisztában volt a bányában történt balesetekkel. Ma reggel pedig hallja, hogy emberei a morajlásra panaszkodnak, s néhányan azt hangoztatják, fel kellene menniük a felszínre. Urzúa azt az utasítást adja, hogy várjanak. Jóllehet a műszakvezető már ötvennégy éves, és bányatérképész végzettséget szerzett, nem habozik bevallani, hogy tart a nála „nagyobb” emberektől. Odaállhatna főnöke, Pinilla elé, és követelhetné tőle, hogy azonnal vitesse fel az embereket, ám ezt nem fogja megtenni, amit a beosztottai is tudnak. Most azonban senki sem panaszkodik hangosan, és senki sem fenyegetőzik azzal, hogy azon nyomban leteszi a munkát, ami nem ismeretlen jelenség a San José-bányában.

Mario Gómeznek, az A műszak rangidős tagjának a bal kezéről két ujj is hiányzik, ami jól szemlélteti, hogy a föld alatt az egyik percről a másikra megváltozhat a helyzet. Déltájt őt is figyelmeztetik a leselkedő veszélyre: a 190. szinten „füstöt” észleltek, mondja Raúl Villegas, miközben két emberével szembejön vele a Rámpán. Ám Gómez a fejében megszólaló hangra hallgat: nem kell félni, hanem inkább óvatosnak kell lenni. Amikor elhajt a füst mellett, jól megnézi a jelenséget, majd konstatálja: Ez por, nem füst, a por pedig nem szokatlan dolog a bányában.

A szokatlan hangokról és morajlásokról szóló jelentések azonban egyre csak özönlenek, mire végül a főnökök főnöke, Carlos Pinilla is furcsán kezd viselkedni a beosztottai szerint. Urzúa és helyettese, Florencio Avalos elöljáró meglátják Pinillát a járművében a 400. szinten. Pinilla megáll, és egy óriási kézilámpával pásztázza a Rámpa falát. Egy másik bányász is látja az esetet, és később így beszél róla: „A lámpája óriási volt, sokkal nagyobb, mint a miénk, ez pedig aggodalommal töltött el, miért is használ ekkorát.” Később mások is szemtanúi, amint Pinilla a Rámpa egyik mellékjáratán át az Akna egyenetlen falát vizslatja ugyanazzal a lámpával. Azt is látják, amint az ügyvezető a gépjárműve mellett álldogál, mintha csak hallgatna valamit, vagy megpróbálná kitapintani a hegy mozgását. Akkor is úgy tűnik, mintha figyelne, amikor megáll a 400. szint közelében lévő oldaljáratok bejáratánál, és a kék-fehér TILOS A BELÉPÉS! és TILOS AZ ÁTJÁRÁS! figyelmeztető táblákat törölgeti. „Nagyon furcsának tartottam, hogy a jefe a táblákat törölgeti” − így Urzúa. Amikor Florencio Avalos később belebotlik Pinillába, az ügyvezető közli vele, hogy defektet kapott, és azonnal szüksége van pótkerékre. „Idegesnek tűnt − meséli Avalos. − Amint meghúztuk az utolsó kerékcsavart, bevágódott a kocsiba, és elviharzott, utána már nem is láttuk.”

Amikor Pinilla délután egy óra tájt a felszín felé robog, a Rámpán találkozik Franklin Lobosszal, a hórihorgas egykori futballistával és helyi hírességgel, akiről az járja a föld alatt, hogy mogorva. Lobos azt a járművet vezeti, amellyel a bányászokat szállítják a mélybe, majd onnan vissza a felszínre. Éppen lefelé tart, hogy embereket vigyen ebédelni.

– Franklin, két dolgot mondanék − így Pinilla. − Először hadd fejezzem ki elismerésem, mivel a Menedék nagyon rendezett.

A Menedékben két fémszekrényben ételt tárolnak, amely vélhetőleg két teljes napig elegendő egy műszak számára. Mivel Lobos felelős az emberek szállításáért, nála vannak a szekrény kulcsai, és ő felel a Menedék rendben tartásáért.

– Másodsorban − folytatja Pinilla − arra kérem, a lehető leghamarabb keresse fel a beszerzést, mert egy újabb dobozt kell levinni a Menedékbe.

Még több élelmet, takarókat, elsősegély-felszerelést, ilyesmiket, mondja az ügyvezető.

Pinilla gyorsan ki akar érni a bányából, s vészhelyzetre való előkészületeket végez, de azt mondja, nem azért, mert a bánya beomolhatna. Nem az esetleges baleset miatt aggódik, hanem mert az illetékes kormányzati felügyelő szerv akár be is zárathatja a bányát. Az óriási lámpát az Akna falának rutinvizsgálatához írták elő, hiszen olykor kétszáz méteres szakaszokat is vizsgál egyben, ezért a nagy fényerő. A Menedék újabb készletezését pedig azért rendelte el, mert a bányászok mindig kilopkodják onnan az élelmet (nemrégen beszerzett egy lakatot, és alumíniumvasalást tetetett fel, hogy megakadályozza a csenést), ha pedig az ellenőrző szerv egyik felügyelője észreveszi a megdézsmált készleteket, azonnal bezáratja a bányát.

A chilei kormány még 2007-ben bezáratta a San José-bányát, mert egy felszín alatti sziklarobbantás során életét vesztette Manuel Villagrán geológus. A bánya tulajdonosai azt ígérték a kormánynak, hogy meghozzák a megfelelő biztonsági intézkedéseket, így a bánya újra kinyithatott. (A bányászok gyertyákból emeltek emlékhelyet Villagránnak, ahol meghalt, és ahová az elhunyt geológus járművét eltemették.) A Copiapó környéki bányáktól eltérően a San José tulajdonosa nem multinacionális vállalat, hanem a Magyarországról, a kommunisták elől 1957-ben elmenekült néhai Jorge Kemény két fia. Marcelo és Emérico Kemény sajnos nem örökölték apjuk lelkesedését és szaktudását. Emérico sógorára, Alejandro Bohnra testálta a bányában lévő tulajdonrészét. Keményék és Bohn küzdöttek azzal, hogy rentábilis legyen a San Esteban Bányavállalat, de még a chilei törvényeket is betartsák. Az ellenőrző szervek arra kötelezték a vállalatot, hogy létrákat helyezzenek el a szellőzőjáratokban, új ventilátorokat telepítsenek a légmozgás javítására és a hőmérséklet csökkentésére a bánya mélyebb részein, ahol nem ritkán 50 °C-ot is mértek. Mintha a vállalat felismerte volna korábbi biztonsági hanyagságait, leszerződött az E-Mining nevű céggel a bánya napi működésének irányítására. Az E-Mining szeizmikus mérőállomások rendszerének kiépítését javasolta, hogy idejében észrevegyék a hegy gyomrában bekövetkezett, katasztrofális hatású mozgásokat − a rendszer felállítására aztán soha nem került sor. Az alvállalkozó továbbá úgynevezett geofonok beszerzését is javasolta, amelyek a talajmozgásokat érzékelik. Jóllehet a vállalat megvásárolta ezeket az eszközöket, néhány hónap után már nem működtek, mert a bányagépek mindig átvágták a száloptikás kábeleiket. A San Esteban végül fizetési késedelembe esett, mire az E-Mining felmondta a szerződést, és a munkatársai is elhagyták a bányát. A San Esteban ekkor egyik régi munkatársát, Carlos Pinillát kérte fel, hogy vegye át az E-Mining helyét. A San Estebánnak nem volt elegendő tőkéje, hogy megvásárolja a szeizmográfokat, és működtesse a geofonokat, és a felügyeleti szerv által előírt létrákat és szellőztető berendezést sem helyezte üzembe. Ha végrehajtotta volna ezeket a lépéseket, a közepes méretű bánya üzemeltetése veszteségbe fordult volna. Egyebek mellett kétmillió dolláros tartozást halmoztak fel az ENAMI-val, az állami ércfeldolgozóval szemben, amely a kisebb és közepes méretű bányák számára nyújt szolgáltatást. Ahogyan a bányászok is tisztában vannak azzal, hogy a San José nem éppen a biztonságáról híres, a tulajdonosok is pontosan tudják, milyen veszélyes, és ennek ellenére továbbra is működtetik. Hogy a vállalat továbbra is nyereséges legyen, voltaképpen kockára teszik a bányászok életét.

A felszín felé tartva Carlos Pinilla pontosan azt teszi, amire a tulajdonosok mindig is kérték: működteti a bányát, felhozza a bevételt termelő ércet, s a biztonsági előírásokat felrúgva alacsonyan tartja az üzemeltetési költséget. Innentől pedig bízik az égiekben, és a legjobbakat reméli, hogy a Rámpa roppant kemény dioritja nem hullik szét akkor sem, ha a több mint százéves, bányászatban meggyengült hegyben végül bányaomlás következik be, s így a bányászok ki tudnak menekülni a felszínre.

Ha Pinilla mindenkit kiparancsol a föld alól, és a bánya mégsem omlik be, az a munkájába kerülhet. Most pedig úgy véli, hogy legalább még két évtizedig húzhatja a bánya.

Nem sokkal délután egy óra után két férfi találkozik a sziklából kivájt járatban: az egyik felfelé, a másik lefelé tart. A fehér sisakos, egyszerű raktárosból ügyvezetővé avanzsált Carlos Pinilla beindítja a motort, majd a felszín, a napfény felé indul. Az egykor szebb napokat látott Franklin Lobos kék sisakja alól lesi, amint elhajt mellette a jefe. Lobos előrehajol, hogy kiengedje a vészféket, így a gravitációra bízza magát a lefelé tartó út első néhány méterének megtételében. Felkapcsolja a ködlámpát − a jármű fényszórói soha nem működtek −, s a Menedék felé veszi az irányt, ahol immár gyülekeznek a bányászok, hogy Lobos a felszínre vigye őket ebédelni.

Ereszkedés közben az 500. szinten teherautó jön szembe vele. Mivel a bányában az a szabály, hogy a felfelé igyekvőnek van elsőbbsége, Lobos félreáll. Raúl Villegas vezeti a tonnányi érccel megrakodott dömpert, aki az imént a „füstről” panaszkodott.

A két férfi köszönti egymást, majd Lobos újfent lefelé tart. Eléri a 400. szintet, ahol ragyognak a táblák, és fényesebben égnek a lámpák − hála Pinilla tisztogatásának. Egy idősebb bányász, Jorge Galleguillos utazik Lobosszal, aki a felszínről pumpált víz vezetékeinek és tartályainak karbantartásáért felelős. A lefelé vivő út lassú és unalmas, a földet pásztázó ködlámpák fényében csupán az alagút durva, egyenszürke falai látszanak, s olybá tűnik, mintha csak a bányászok sötét, nyirkos és kietlen tudatalattijába hatolnának be. Még fél órát mennek lefelé, egyik sziklás oldaljáratot hagyva el a másik után, amelyeknek falait a sziklából robbantották ki. A 190. szint környékén járhatnak, amikor jobbról balra valami fehér húz el a szélvédő előtt.

– Láttad? − kérdezi Galleguillos. − Egy lepke volt.

– Micsoda?! Egy lepke? Az nem lehet − feleli Lobos. − Egy fehér szikladarab volt.

A bánya gazdag ércteléreiben rengeteg átlátszó, opálos kvarc található, amely a fényben csillog.

– Lepke volt − köti az ebet a karóhoz Galleguillos.

Lobos lehetetlennek hiszi, hogy egy lepke ilyen mélyre jusson, hiszen a felszín több mint 300 méterre van. Ám egy pillanatra elgondolkodik, aztán így szól:

– Tudod, mit? Igazad van. Tényleg lepke volt.

Lobos és Galleguillos még nagyjából húsz métert haladnak előre, amikor hatalmas robbanás rázza meg a levegőt, és a körülöttük lévő járatokban por hömpölyög. A Rámpának az a része, ahol az imént a kvarcot vagy a lepkét látták, beomlik.

Az óriási robbanás hangja és lökéshullámai félbeszakítják az oldaljáratokban tevékenykedő harmincnégy bányász munkáját. Férfiak, akik hidraulikus emelőkkel pakolják odébb a sziklákat, férfiak, akik hallgatják, amint szikladarabok csapódnak a dömperek acélplatóihoz, férfiak, akik várják az ebédjáratot a sziklából kivájt üregben, férfiak, akik járatokat fúrnak a sziklába, férfiak, akik dízel teherautókat vezetnek a sziklából kivájt úton, férfiak, akiknek a ruháját és az arcát beborítja az apró sziklatörmelék.

Raúl Villegas az egyetlen a harmincnégy ember közül, aki felér a felszínre. Elborzadva nézi az óriási porfelleget a visszapillantó tükörben, majd felgyorsít. A porfelhőn átszáguldva a kijárat felé igyekszik, s amikor sikeresen kihajt a Rámpa óriásira tátott szájából, a porfelleg követi. A szabálytalan nyílás még órákon át okádja a barnás, kavicsos felleget.

A 190. szinten veszteglő utasszállító járműben Lobos és Galleguillos vannak a legközelebb az omlás helyszínéhez. Óriási hangzavart tapasztalnak, mintha csak egy felhőkarcoló omlana össze, mondja Lobos. A metafora több mint helyénvaló. A bánya véletlenszerű kialakítása, amely évszázadnyi szorgos munkának köszönhető, végleg megadja magát. A 45 emeletnyi magas diorittömeg elvált a hegy többi kőzetétől, és a bánya rétegein keresztül lezuhan, a Rámpa egyes szakaszait megsemmisítve, s a láncreakció következtében a felette lévő hegy is beomlik.. Gránitszerű sziklák és ércek lazulnak meg, majd hullanak le, miközben nekicsapódnak a többi kőzetnek. A bánya épen maradt részeit mintha földrengés rázná meg. A robbanások előidézte porfelleg minden irányba szétterjed, egymás után tölti meg a bánya útvesztővel felérő járatait és termeit.

A bánya bejáratától 30 méterre található irodájában Carlos Pinilla, a fékevesztett ügyvezető is meghallja a robajlást, majd rögtön ez jut eszébe: De hát mára nem volt betervezve robbantás. Majd arra gondol, talán az Aknába újabb sziklatömeg zúdult, ettől a hang. Az pedig hétköznapi jelenség, aggodalomra tehát semmi ok. Ám a mennydörgés hangja nem csitul. Megcsörren Pinilla telefonja, s egy száraz hang szól bele:

– Menj ki, és nézd meg a bánya bejáratát.

Pinilla kilép a déli verőfénybe, s meglátja a gomolygó porfelhőt, amelynél nagyobbat még életében nem látott.

Tartalomjegyzék

Prológus: Városok a sivatagban

Első rész A robajló és bánkódó hegy gyomrában

1. A karrierista

2. Vége mindennek

3. Ebédidő

4. „Mindig éhes vagyok”

5. Vörös riasztás!

6. „Vétkeztünk”

7. Áldott az asszonyok között

8. Pislákoló láng

9. Az álmok ürege

Második rész Találkozás a fenevaddal

10. Hangsebesség

11. Karácsony

12. Asztronauták

13. Abszolút vezető

14. Cowboyok

15. Szentek, szobrok, sátán

16. A függetlenség napja

17. Újjászületés

Harmadik rész A Dél Keresztje

18. Egy jobb országban

19. A legmagasabb torony

20. A föld alatt

21. A csillagok alatt

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek