TAN TWAN ENG

ESŐCSINÁLÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tan Twan Eng: The Gift of Rain

Myrmidon Books Ltd., UK, 2007

Fordította: Hegedűs Péter

© Tan Twan Eng, 2007

© Hegedűs Péter, 2015

Borítóterv: Papp Norbert

© Tarandus Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Tarandus Kiadó, Győr, 2015

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó hetvenedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Szaklektor: Somogyvári Szabolcs (Keiko Harcművészeti Akadémia)

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5584-10-7

Szüleimnek,

En vir Regter AJ Buys wat my geleer het hoe om te lewe.{1}

„Elsorvadok. Lassan, de biztosan. Mint a tengerész, aki a távolba vesző hazai partot figyeli, úgy nézem én is, ahogy a múltam tovatűnik. Régi életem lángja még bennem lobog, de mindinkább az emlékezés hamvába fúl.”

Jean-Dominique Bauby: Szkafander és pillangó

Első könyv

ELSŐ FEJEZET

Az eső adományával születtem, mondta egyszer egy agg jósnő egy ősrégi templomban.

Akkoriban történt, amikor nem hittem a jövendőmondókban, amikor a világ még nem volt teli csodákkal és rejtélyekkel. Immár képtelen vagyok felidézni, hogy nézett ki az asszony, aki az arcomból olvasott, és végigfuttatta ujjait tenyerem vonalain. Elmondta, aminek elmondására e világra jött, mindazoknak, akiknek jóslatai szóltak, azután – akárcsak mi többiek valamennyien – eltávozott.

Tudom, hogy szavaiban igazság rejlett, mivel úgy tűnt, ifjúkoromban folyton esett. Akadtak persze felhőtlen és könyörtelenül forró napok, de mára az a benyomás maradt meg bennem, hogy csak hull az eső az alacsonyan szálló, tornyosuló felhőkből, kínai tintarajzzá mázolva a tájat. Gyakran oly sokáig zuhogott, hogy azon csodálkoztam, miért nem fakulnak ki köröttem a világ színei, miért nem mosódnak végleg el csupa dohos szürke árnyalatot hagyva hátra.

Aznap is, amikor Murakami Micsikóval találkoztam, lágy eső nyirkosította a világot. Az egész elmúlt héten esett, és tudtam, hogy a monszun még több csapadékot fog hozni. Pinangon máris kezdte elárasztani a víz a szokott utcákat, a tenger zord szürkére vált.

Ezen az estén az eső átmenetileg szinte észrevehetetlen szitálássá enyhült, mintegy az asszony érkezésének tiszteletére. Az alkony leereszkedőben volt, a nedves fű szaga megannyi virágillattal egybesodort fonálként lengte be a levegőt, bonyolult mintájú illatszőttest alkotva. Odakint hevertem a teraszon, egyedül, mint oly sok éve mindig, s az álom határán ábrándoztam egy másik életről. Az ajtó dallamcsengője habozva visszhangzott végig a házon, idegenül egy olyan helyen, ahová ritkán téved vendég – ahogyan a macska teszi puhatolózva mancsát egy járatlan ösvényre.

Felrezzentem; úgy tűnt, mintha a múlt egy távoli pontján egy másik csengőszót hallanék, és csak feküdtem a nyugszékben összezavarodva. Pár pillanatig egészen megbénított a veszteség érzése. Azután felültem, mire a mellkasomon heverő szemüvegem leesett a kőre. Tétován felvettem, megtöröltem az ingemben, és a szék alatt megpillantottam a levelet, amelyet korábban olvastam. A Pinangi Történelmi Társulat meghívója volt a második világháború végének ötvenedik évfordulóján tartandó megemlékezésre. Soha nem vettem részt a társulat rendezvényein, de ők azért rendszeresen elküldték meghívóikat. Összehajtottam a levelet, és felkeltem, hogy beengedjem látogatómat.

Az asszony vagy türelmes volt, vagy teljesen bizonyosra vette, hogy otthon leszek. Csak egyszer csengetett. Végigmentem a sötét lakáson, és kinyitottam a súlyos tölgyfaajtót. Úgy saccoltam, hogy látogatóm a hetvenes éveiben járhat; nem sokkal lehetett idősebb nálam. Még mindig gyönyörű volt, öltözéke azt a fajta egyszerűséget tükrözte, ami kizárólag az igen drága ruhák sajátja, csillogó, lágy haját kontyba fogta. Egyetlen kis útitáskát tartott a kezében, lábának hosszú és keskeny fadobozt támasztott.

– Parancsol? – kérdeztem.

Az asszony bemutatkozott, s lerítt róla, hogy arra számít, már vártam. Mégis jó pár másodpercig kellett töprengenem, hogy rábukkanjak nevére emlékezetem irdatlan raktárában.

Korábban mindössze egyszer hallottam róla, egy szomorkásan sóvárgó hang említette a múlt távolában. Igyekeztem kiötleni valami ürügyet, amellyel elküldhetném, de semmi elfogadhatót nem találtam, hiszen magam is úgy éreztem, ez az asszony ama hajdani pillanat óta azon az úton járt, amely végül elvezette otthonom küszöbére. Megfogtam felém nyújtott kesztyűs kezét. Véznaságával és kiálló, vékony csontjaival madárra, szárnyaiba burkolózó verébre emlékeztetett.

Biccentettem, borongón elmosolyodtam, és végigvezettem látogatómat a házon, menet közben sorra felkattintgatva a villanyt az egyes helyiségekben. A felhős ég miatt korán leszállt az est, és a szolgák már hazamentek. A márványpadló hideg volt, elnyelte a levegő hűvösségét, lépteink visszhangját azonban nem.

Kimentünk a teraszra, azután a kertbe. Elhaladtunk egy márvány szoborcsoport mellett; a szobrok némelyikének letört tagjai a fűben feküdtek, a penész úgy rágta beléjük magát, s tompította el fényüket, mint holmi gyógyíthatatlan bőrbetegség. Az asszony némán követett, s végül a kazuárfa alatt álltunk meg, amely a tengerre néző kicsiny szirtfok peremén nőtt. A velem egykorú, göcsörtösen kornyadozó fa csekély menedéket nyújtott a szél ellen, amely vízcseppeket permetezett arcunkba a levelekről.

– Odaát nyugszik – mondtam a szigetre mutatva. Bár a parttól nem egészen egy mérföldre terült el, a sziget csupán szürke foltnak látszott a tengeren, az eső lenge fátyla majdnem eltakarta szem elől. Bármilyen felzaklatónak éreztem is látogatóm jelenlétét, a kötelező vendégszeretet miatt kénytelen voltam megkérdezni: – Itt marad vacsorára?

Az asszony bólintott. Azután korát meghazudtolóan fürge mozdulattal letérdelt a nedves földre, és a fűbe temette fejét. Magára hagytam, hadd tisztelegjen barátja sírja előtt. Mindketten tudtuk, egyelőre elegendő a csend. A szavak ideje csak később jön el.

Furcsa érzés volt két személyre főzni, úgy kellett emlékeztetnem magam, hogy minden hozzávalóból kétszeres adagot számítsak. Valahányszor főzök, nyitott fűszeres üvegcsék, félbevágott zöldségek, merőkanalak, kanalak és szósztól-olajtól csepegő tányérok garmadáját hagyom magam mögött. Maria, a szobalányom gyakran panaszkodik, micsoda disznóólat kell eltakarítania utánam. Azért is régóta nyaggat, hogy cseréljem le a konyhagépeket, amelyek zöme még a háború előtti angol gyártmány, és egyszerűen elnyűhetetlen, bár elég lármás és szeszélyes, akárcsak azok az öreg angol bányamérnökök és ültetvényesek, akik nap mint nap a Pinangi Úszóegylet bárjában ücsörögve ejtőznek ebéd után.

A nagy konyhaablakon át kitekintettem a kertbe. Az asszony ekkorra mozdulatlanul álldogált a fa alatt, miközben a szél az ágakat cibálta, és csillogó cseppeket záporoztatott rá. Évei dacára szálegyenesen állt, és vállát sem görnyesztette meg az öregkor vigasztalan lankadtsága. Ruganyos bőre sikerrel küzdött az arcát behálózó ráncok ellen, s mindez egy határozott nő külsejét kölcsönözte neki.

Amikor bementem a konyhából, már a nappaliban találtam. A faburkolatú helyiségen soha egy jottányit sem változtattam, vakolt párkánydíszes mennyezete magasan és sötéten boltosodott fölém. A római mitológia hőseinek feketemárvány szobrai tartották a fáklyákat, amelyek csak gyéren világították be a szoba sarkait. A székek súlyos burmai tíkfából készültek, repedezett bőr borította őket, s használóik számos nemzedékének súlyától egészen elvesztették eredeti formájukat. Még a dédapám csináltatta őket Mandalajban, amikor az Isztánát építtette. A sarokban egy Schumann rövid zongora állt. Mindig ügyeltem rá, hogy tökéletesen fel legyen hangolva, bár már sok esztendeje senki sem játszott rajta.

Az asszony a falon függő fényképeket tanulmányozta, talán abban a reményben, hogy megtalálja rajtuk Endó szan arcát. Csalódnia kellett. Sosem volt fényképem a férfiról; az összes fotónk közül egy sem készült róla vagy kettőnkről. Endó szan arcát emlékezetem ecsetvonásai őrizték.

Az asszony az egyik fényképre bökött.

– Az Aikikai Hombu dódzsó?

Pillantásom követte az ujját.

– Igen – feleltem.

A fénykép engem ábrázolt a világ központi aikidó-székházában, Tokió Sindzsuku kerületében Uesiba Moriheijel, az aikidó alapítójával. Fehér pamutszövet gít – gyakorlóruhát – és hakamát, a japánok hagyományos fekete szoknyanadrágját viseltem, s még sötét hajjal, átható tekintettel néztem a gép lencséjébe. Száznyolcvan centiméteres magasságom mellett Ószenszei, a Nagy Tanítómester, ahogyan nevezték, aprónak, gyermekdednek és csalókán sebezhetőnek látszott.

– Még mindig oktat?

Megráztam a fejem.

– Már nem – feleltem japánul.

Az asszony megnevezte néhány ismerősét, csupa magas rangú mestert. Én elismerően biccentettem minden egyes név hallatán, és egy darabig a mesterekről beszélgettünk. Némelyek meghaltak; mások hozzám hasonlóan visszavonultak. Megint mások – bár már a nyolcvanas éveiket taposták – továbbra is híven edzettek, ahogyan szinte egész életükben.

Látogatóm egy másik fényképre mutatott.

– Ez bizonyára az édesapja – jegyezte meg. – Hasonlít rá.

A fekete-fehér családi fényképet a sofőrünk készítette közvetlenül a háború előtt. Mindnyájan a házunk oszlopos bejárata előtt állunk. A nap és a tenger ragyogása megfakította apám kék szemét, ám annál fehérebben csillantak ki fogai. Gondosan fésült, ősz haja szinte beleolvadt a verőfényes, felhőtlen égboltba.

– Felettébb jóképű ember volt – mondta az asszony.

Mi apánk körül álltunk: Edward, William és Isabel az első házasságából, én az utolsóból, s mindnyájunkon kiütköztek bizonyos arcvonásai. Mosolyunk időtlennek tűnt, mintha örökké együtt maradhatnánk, örökké nevethetnénk és szerethetnénk az életet. Máig emlékszem arra a napra, a tovaröppenő évek távolából is. Ama ritka pillanatok egyike volt, amikor valóban a családom tagjának éreztem magam.

– A nővére? – kérdezte az asszony egy másik fényképhez lépve.

Bólintottam, és magam is Isabel képére pillantottam, amint a szobája előtti balkonon állt puskájával a kezében, orcáit elszántan beszívta, s mintegy lebegni látszott az odalentről áradó fényben. Szinte éreztem a szoknyáját fodrozó lágy szellőt.

– Az utolsó estélyen készült, amelyet rendeztünk – mondtam. – Mielőtt a háború mindent elsöpört.

Elállt az eső, és azt javasoltam Micsikónak, hogy a teraszon fogyasszuk el a vacsorát. Ő ragaszkodott hozzá, hogy segédkezzen a terítésnél, én pedig feltekertem a napellenző ponyvát, hogy láthassuk az égboltot, amelynek felettünk megnyíló szeletét csillagok pettyezték – pislákoló magok a felhők közt vont barázdában.

Bár egyszerű étket készítettem, Micsikó egészséges étvággyal evett. Szórakoztató társalgó volt; szinte úgy tűnt, mintha világéletünkben ismertük volna egymást. Kortyolt egyet a teából, amit felszolgáltam, majd meglepetten emelte orrához a csészét. Feszülten figyeltem, és azon tűnődtem, vajon átmegy-e a vizsgámon.

– A Magányos Fa Illata – szögezte le az asszony, helyesen azonosítva be a főzetet, amelyhez a teát külön szállíttattam magamnak Japánból. – Az otthonomhoz közeli teaültetvényeken szedték. A háború után képtelenség volt beszerezni, mert elpusztították a teraszos földeket.

A vacsora végeztével az asszony felemelte borospoharát, és kecsesen megemelte a sziget felé.

– Endó szanra! – mondta lágyan.

Biccentettem.

– Endó szanra!

– Figyelje csak! – mondta Micsikó. – Hallja a hangját?

Lehunytam a szemem, és valóban hallottam őt. Hallottam, ahogy lélegzik. Haloványan elmosolyodtam.

– Ő mindig itt lakozik, Micsikó. Ezért van az, hogy bárhová megyek, mindig alig várom, hogy hazatérjek ide.

Micsikó kezébe fogta a kezemet, és újra éreztem madárszerű törékenységét. Amikor megszólalt, a hangjában szomorúság remegett:

– Szegény barátom. Mennyit szenvedhetett.

Óvatosan elhúztam a kezem.

– Mindnyájan sokat szenvedtünk, Micsikó. És Endó szan a legtöbbet.

Szó nélkül ültünk. Valahányszor egy-egy hullám megtört a parton, ahogyan a hosszútávfutó zuhan be a célba, a tenger felsóhajtott. Én magam mindig is jobban vonzódtam az éjszakai tengerhez. Nappal a víztömeg fenséges, a hullámok erősen és harsányan csapódnak a partnak, az egész óceán erejétől hajtva. Ám amikor leszáll az éj, ereje kimerül, s a hullámok a papírtekercset kigöngyölítő szerzetes visszafogottságával sodródnak a partra.

Azután Micsikó halkan az életéről kezdett mesélni. A japán és az angol természetes, gyorsan pergő keverékével beszélt, a két nyelv színesen összefonódó szálaiból szőtte történetét.

– Özvegyasszony vagyok, de nem szoktam még hozzá a fehér köntöshöz.{2} A férjem, Murakami Ózava idén hunyt el.

– Részvétem – feleltem, nem lévén biztos benne, hová akar kilyukadni.

– Ötvenöt évvel ezelőtt mentem hozzá Ózavához. Egy elektronikai cég tulajdonosa volt, egy jól ismert vállalaté. Halálával a világom, az egész életem egyszeriben elvesztette értelmét. Csak sodródtam céltalanul, bezárkóztam tokiói otthonomba, és kirekesztettem a külvilágot. Napjaimat a tágas kertben töltöttem, mezítláb sétálgattam a kavicságyakon, tönkretéve a takaros köröket, amelyeket Szeki, a kertészünk megformált. Szeki sosem panaszkodott, csak nap nap után újrarendezte ugyanazokat a mintákat – mondta Micsikó elvesző tekintettel.

Képtelen volt annyira összeszedni magát, hogy kilábaljon gyászából, mesélte. Odakint a vállalat igazgatótanácsa dühöngött, mivel férje rá hagyományozta a részvénytöbbséget. Ő azonban be sem engedte őket a házába, s a telefont sem vette fel. Csak a szolgák riadt suttogása zavarta meg otthona csendjét.

Ám a külvilág mégis betört hozzá.

– Kaptam egy levelet Endó szantól – mondta az asszony, és olyan mesterkéletlen mozdulattal kapta el rólam a tekintetét, amit bárki más teljesen önkéntelennek vélt volna; mintha csak a fűszálakon csillogó harmat vonta volna magára figyelmét.

Hálás voltam kedvességéért, bár sikerült nagyobb lelki nyugalommal tudomásul vennem a hírt, mint amit az asszony feltételezett rólam.

– Mikor küldte a levelet? – kérdeztem.

– Több mint ötven esztendeje, 1945 tavaszán – felelte Micsikó, és elmosolyodott. – Úgy bukkant fel az a levél, mint a múlt kísértete. El tudja képzelni, milyen hosszú utat járt be? Endó szan az itteni életéről írt benne, és önről.

Hagytam, hogy megtöltse poharainkat. Elég sokszor jártam Japánban ahhoz, hogy tudjam, sértve érezné magát, ha én töltenék.

– Elmesélem önnek, hogyan ismerkedtünk meg – szólalt meg kisvártatva, mintha csak ekkorra tudott volna elhatározásra jutni.

– Endó szan az apjának dolgozott, aki egy sikeres kereskedelmi vállalat tulajdonosa volt. Igazság szerint már ő vezette a céget, bejárta Kínát, és gyakran utazott Hongkongba. Esténként a falunkbeli aikidzsucu{3} iskolában tanított. Mivel szamuráj leánya voltam, elvárták tőlem, hogy minden más művészetnél járatosabb legyek a kardforgatásban és a fegyver nélküli harcban, a budzsucuban.{4} Nővéreimmel ellentétben én sokkal jobban élveztem a budzsucut, mint a zene- és virágrendezési órákat. Akkoriban az aikidzsucu gyerekcipőben járt; még nem fejlődött napjaink aikidójává. Apám nem volt elragadtatva tőle, ám amikor én megláttam az első edzést, tudtam, hogy valami értékesre bukkantam. Szerintem ön is pontosan tudja, mit éreztem: mintha sokáig sötétségbe zárt szívem egyszerre megsejdítette volna, milyen fényes és meleg a napsugár.

Micsikó felkuncogott.

– Csakhamar már drága kincsként tekintettem az Endó szannal töltött időre. Iskolai barátnőim szörnyen cukkoltak az iránta táplált érzéseim miatt. Ám én csak álmodoztam és álmodoztam, és a színlelés ködébe burkolóztam. Legidősebb fiúgyermekként Endó szantól várták, hogy egy nap átvegye a céget az apjától. Igen gyakran kellett külföldre utaznia. Hazatérvén ajándékokat hozott nekem Kínából, Sziámból, a Fülöp-szigetekről, sőt egyszer még egy szövött fejkendőt is kaptam tőle Észak-India hegyeiből. Kezdtünk rendszeresen találkozgatni. Sétáltunk a tengerparton, kibámultunk a mijadzsimai vízen lebegő torii-kapuszentélyre, gyakran teáztunk együtt a park pavilonjában, etettük a tó kacsáit és az egyenes sorban engedelmesen mögöttük sorjázó kiskacsákat. Azt hiszem, azok voltak életem legboldogabb napjai. Kezdeti rajongásom valami mélyebb és állandóbb érzéssé érett. Apám, az elöljáró nem nézte jó szemmel kettőnk barátságát. Endó szan persze jóval idősebb volt nálam, a családja pedig, bár eredetileg a szamurájok osztályába tartozott, idővel a kereskedők kasztjába süllyedt, s ez bizony, ahogy talán ön is tudja, igencsak alacsony rangot jelent a mi társadalmunkban. Endó szan apja úgy döntött, hogy kereskedelmi érdekeltségekre cseréli a család számos tanyáját és birtokát. Vagyis gazdagok voltak ugyan, ám az arisztokrácia nem fogadta be őket.

Előrehajoltam, hogy egyetlen szavát se szalasszam el. Endó szan mindig csak futólag érintette a gyermekkorát, és soha nem beszélt részletesebben a családi hátteréről. Japánban töltött éveim alatt megpróbáltam némi nyomozást végezni, de nem jártam különösebb sikerrel, mert a hivatalos nyilvántartások megsemmisültek. Most azonban, hogy egy szemtanú szájából hallottam a történteket, kíváncsiságom ismét feltámadt.

Micsikó látta érdeklődésemet, és folytatta történetét:

– A falunkban igen sok szóbeszéd járta a tényről, hogy Endó szan apja kegyvesztett udvari hivatalnok. Ám engem ez cseppet sem zavart. Őszintén szólva a pletyka csak még jobban megerősítette iránta táplált érzéseimet, és gyakorta igen csúf dolgokat vágtam a családját becsmérlők fejéhez.

– Apám úgy vélte, hogy túl sok időt töltök Endó szannal, és megtiltotta, hogy találkozzak vele. Micsikó megcsóválta fejét. – Milyen engedelmes gyerekek voltunk mi akkoriban! Eszembe sem jutott, hogy megszegjem apám parancsát. Éjjelente persze csak úgy hullott a könnyem, mert szörnyűséges időszak volt ez számomra. És szörnyű idők jártak Japánra is. Ha fenn akartunk maradni, katonanemzetté kellett válnunk. Ön behatóan tanulmányozta Japánt, tehát tudja, mit éltünk át. Ó, ahogy mindenki a háborús jelmondatokat skandálta és üvöltözte; és azok a véres összecsapások a háború hívei és a békepártiak között, meg a rémisztő menetek és tüntetések! Gyűlöltem őket. Még legmélyebb álmomban is hallottam a lármájukat… Endó szan apja nem értett egyet a hadsereggel, és széles körben terjesztette is nézeteit. Ez pedig császárellenes tevékenységnek minősült, árulás bűntettének. Börtönbe csukták, a család pedig számkivetetté vált. Endó szan az apja nézeteit vallotta, jóllehet visszafogottabban hangoztatta őket. Még így is többször az életére törtek, ám ő csökönyös maradt. Úgy vélem, részben a szenszei miatt.

Bólintottam. Endó szan Ószenszei Uesibától tanult, a közismert békepártitól, aki paradox módon minden idők egyik legkiválóbb japán harcművésze volt. Felidéztem magamban első találkozásomat az Ószenszeijel. A mester akkoriban a hatvanas évei végén járt, súlyos betegség kínozta, alig néhány hónap volt hátra a haláláig; mégis addig vagdosott újra meg újra az edzőmatracokhoz, amíg alig kaptam levegőt. Kábán szédelegtem az esésektől, ízületeim sajogtak, ahol megszorongatott.

Elmondtam Micsikónak az esetet, mire ő felkacagott:

– Engem is úgy hajigált ide-oda, mint egy rongybabát.

Az asszony felállt, és tett pár lépést az éjszakába, azután újra felém fordult, és így szólt:

– Pár hónappal később, egy napon, miután Endó szan többhetes távollét után visszatért, ismét találkoztam vele. Épp hazafelé tartottam a piacról, amikor egyszerre felbukkant mögöttem, és kért, hogy találkozzunk a parton, ahol régebben oly sokszor üldögéltünk együtt. Hazatérvén anyám előtt úgy tettem, mintha valamit a piacon felejtettem volna, azután egész úton lélekszakadva rohantam a partig. Én pillantottam meg őt elsőként. Arccal a tenger felé fordult. Olybá tűnt, mintha a nap sárga színe leszivárgott volna a tenger vizébe, Endó szan arcára és szemébe. Amikor odaléptem hozzá, közölte, hogy néhány évre elhagyja Japánt. „Hová utazik?” – kérdeztem tőle. „Még nem tudom. Szeretném látni a világot, és megtalálni a válaszaimat” – felelte. „A válaszait? De hát mire?” – firtattam. Endó szan megrázta a fejét. Azután elmondta, hogy az utóbbi időben különös álmokat látott, más életekről és országokról szóló álmokat, de ennél többet nem volt hajlandó elárulni. Erre én megígértem neki, hogy várni fogok rá, ám ő rám parancsolt, hogy ne tegyen, éljem inkább azt az életet, amely számomra rendeltetett. Mással próbálkozni dőreség volna. Mi nem egymásnak teremttettünk. Az én jövőm nem őhozzá fűződik. Nagyon megdühödtem rá, amiért ilyesmiket mondott. Közöltem vele, hogy baka, vagyis bolond. De tudja, ő csak somolygott, és elismerte, hogy valóban az. Ekkor láttam őt utoljára. Később hallottam, hogy a kormány valahová Ázsiába küldte, egy olyan helyre, amelynek még a hírét sem hallottam: Malájföldre. Igazán zavarba ejtő, gondoltam magamban akkor, hogy egy férfi, aki hozzá hasonló hevességgel ellenezte Japán agresszív katonai irányelveit, hajlandó a kormány szolgálatába lépni. De mint már mondtam, soha többé nem találkoztam vele, még akkor sem, amikor hazatért egy rövid látogatásra. Bármennyire szerettem volna, nem nyílt rá módon. Apám elrendelte, hogy menjek férjhez, és épp arra okítottak, hogyan gondoskodjak jövendő férjemről, és miként vezessem a háztartását. Endó szanhoz hasonlóan Ózava is a családi vállalatnál dolgozott, amely akkoriban elektronikai berendezéseket gyártott háborús célokra.

Micsikó elhallgatott. Emlékektől ellágyuló arcában megpillantottam a hajdani kislányt, s bágyadt részvétet éreztem Endó szan iránt, hogy lám, micsoda kincset dobott el magától.

– Sosem tudtam kiverni őt a fejemből – mondta Micsikó.

Hátratoltam a székem; úgy éreztem, kifárasztott a beszélgetés, és felkavartak az érkezése által felelevenített érzelmeim.

– Itt maradhatok éjszakára? – kérdezte az asszony.

Nem volt ínyemre bárkinek is megengedni, hogy felborítsa életem hosszú évek alatt gondosan kialakított rendjét. Mindig is megelégedtem a magam társaságával, s az a néhány ember, aki megkísérelte megostromolni magányom falát, csakhamar sebeit nyalogatva vonult vissza. Kitekintettem a tengerre: Endó szantól nem kaptam útmutatást, de ez sosem szegte kedvem, hogy tanácsot kérjek tőle. Későre járt már, a pinangi taxiszolgálat pedig hírhedten pocsékul működött. Végül bólintottam.

Micsikó észrevette vonakodásomat.

– Bocsánatát kérem, amiért kényelmetlenséget okozok önnek – mondta.

Egy legyintéssel elhárítottam mentegetőzését, majd felálltam. Arcom megvonaglott, amint merev ízületeim az öregkor jeleként és az edzés hiánya miatt szokás szerint recsegni-ropogni kezdtek. Régi sérüléseim a kín és fájdalom egyre újabb üzeneteivel adtak hírt magukról, arra ösztökélvén, hogy behódoljak nekik – amit eleddig még nem tettem meg.

Nekiláttam, hogy eltakarítsam étkezésünk maradványait, kis halmokat rakva a tányérokból.

– Róla nincs fényképe? – kérdezte tőlem Micsikó, miközben segített kivinnem a tányérokat a konyhába.

A remény halvány sugarát láttam felcsillanni a szemében gyönge napkitörésként, mire megráztam a fejem.

– Nincs. Sosem készítettünk közös fotót – feleltem, s láttam, amint a reménysugár az óceánba fúl.

Micsikó bólintott.

– Ahogyan én sem. A falunkban nem voltak fényképezőgépek akkoriban, amikor Endó szan elhagyta Japánt. A sors iróniája, hogy manapság a férjem vállalata gyártja a világ egyik legnépszerűbb fényképezőgép-márkáját.

Felkísértem a lépcsőn egy használhatóbb vendégszobába. Régen ez Isabel szobája volt. A háború után az újrakezdésre tett kísérletként felújíttattam a hálókat, s azóta olykor eltűnődtem, érdemes volt-e vesződnöm vele. Hiszen mindmáig csak úgy látom a ház szobáit, amilyenek egykor voltak, azokat a hangokat hallom bennük, amelyeket falaik valaha visszavertek, és olyan illatokat érzek, amelyek ötven esztendeje elillantak belőlük. Valaki egyszer megkérdezte tőlem, járnak-e kísértetek az Isztánában, mire én azt feleltem, hogy persze, természetesen, már miért ne járnának. Nem csoda, hogy ritkán jönnek hozzám látogatók.

Félúton a lépcsőfordulóban Micsikó megállt, tekintete a falra tapadt, amelyen egy lyuk éktelenkedett.

– Isabel volt az, a nővérem. Egyszer rálőtt itt valakire – magyaráztam. Sosem tüntettem el a golyónyomot.

Szobája ajtajához érvén meghajoltam Micsikó előtt, amit ő mélyebb meghajlással viszonzott. Magára hagytam, és lassan végigjártam a házat, kulcsra zártam az ajtókat, becsuktam az ablakokat, és sorra leoltogattam a lámpákat. Azután kiballagtam a szobám előtti balkonra. Ugyanaz a szoba volt, amelyben a születésem pillanatától fogva laktam. Olyan érzésem támadt, mintha az idő visszafelé kezdene nyújtózni, s kanyarogva veszne bele a messzeségbe, mint egy roppant öböl partvonala. Ugyan hány ember mondhatja el magáról széles e világon, hogy ugyanazt a szobát lakja születésétől fogva – mi több, hogy hozzám hasonlóan alighanem a haláláig ki sem hurcolkodik belőle?

Az erős szél elsöpörte a felhőket az égboltról. Csípős, tiszta éjszaka borult rám, s a csillagok egymás feletti rétegei mérhetetlenül elmélyítették a sötétséget. A levélre gondoltam, amelyet Micsikó Endó szantól kapott. Ötven év! A levelet tehát négy évvel azután kellett megírni, hogy a japánok megszállták Malájföldet – már a háború vége felé. Elkeveredéséért bizonyára a háborúban álló országok zűrzavaros viszonyai, az üldözési mánia, a tengereken szüntelenül őrjáratozó csatahajók és repülőgépek lehettek a felelősek. Az ötven elképzelhetetlen esztendő úgy tárult elém, mint szélben csapkodó hatalmas, kirojtosodott és napszítta szövetdarab. Hát tényleg ilyen régen történt?

Néha úgy tűnt, hogy még ennél is régebben.

Az ezernyi csillag ősi fényében ki tudtam venni Endó szan szigetét, amint a hullámok ringató ölelésében szendereg. Minden ajánlatot elutasítottam, amit e földdarabka megvásárlására tettek, s megőriztem a területet eredeti tisztaságában, a fák alatt rejtőző faházikóval, a tisztással, ahol olyan sokat edzettünk, és a tengerparttal, ahol a csónakom orra annyiszor ért a fövenyhez.

Emlékek – az öregeknek csak az emlékeik maradnak. Az ifjak bővelkednek álmokban és reményekben, miközben az öregek görcsösen markolják hajdanvolt álmaik hamuját, és azon tűnődnek, mi történt az életükkel. Azon az éjjelen lelkiismeretesen visszatekintettem az életemre vakmerő ifjúságom pillanataitól a háború gyötrelmes és tragikus esztendőin át egészen az rákövetkező magányos évtizedekig. Bízvást elmondhattam magamról, hogy teletöltöttem életem serlegét; ha nem is csordultig, legalább majdnem a pereméig. Mi egyebet kérhetnék még? Ritka az olyan ember, akinek élete túlcsordul az élményektől. Én kivettem részem az életből, beutaztam a világot, és most, mint az elkopott óra, amely egyre többet késik, s mutatói mind lassabban követik a percek múlását, lassan kilépek az idő folyamából. Márpedig ha az ember kilép az időből, mi marad neki? Hát természetesen a múlt, amelyet úgy nyűnek el fokozatosan az évek, ahogyan a folyómederben megrekedt kavicsot gömbölyíti le a víz sodra.

Az éjszakát a parton feljebb, a Holdfény-öbölnél álló világítótorony fénypászmája világította be. A fény megint felvillant, majd ismét és még egyszer. Kisfiú koromban apám többször is elmesélte a világítótorony történetét azokban a ritka percekben, amikor nem foglalta le teljesen a munkája. Még a torony akkori őrének nevére is emlékszem: Dipak úr, akinek a felesége leugrott a világítótoronyból, és halálra zúzta magát az alanti sziklákon, amikor tudomást szerzett férje hűtlenségéről. Dipak úr már rég meghalt, de a világítótorony tovább működött a tenger magányos őrszemeként, amely modern korunkban is tovább végzi ősi kötelességét.

Bementem a balkonról a szobámba, és megpróbáltam elaludni. Ahogyan mindig, aznap éjjel is azért fohászkodtam, hogy Endó szanról álmodjak.

Másnap reggel elhatároztam, hogy gyakorlok egy keveset – ilyet az elmúlt öt esztendőben egyetlen reggel sem tettem. A ruhásszekrényben megtaláltam a gímet, amelyet Maria gondosan kivasalt. Ez volt a kedvenc darabom, s amint széthajtogattam, orromba csapott belőle a verejték halvány szaga, amelyet sosem lehetett teljesen eltüntetni a mosással.

Amikor oktatni kezdtem, az Isztána földszintjén két helyiséget átalakítottam dódzsóvá, vagyis az Út gyakorlásának helyszínévé.{5} A padlót japán fenyővel burkoltattam le, amit selymesen fénylővé csiszoltattam, azután vastag edzőmatracokkal borítottam be. A tokonamában, a kicsiny beugróban elhelyezett szentélybe, amelyben Ószenszei Uesiba arcképe is függött, mindennap friss liliomot tétettem egy kis vázába. A pázsitra és mögötte a tengerre néző magas üvegajtók sorával szemben tükörfal húzódott.

Csoportjaim létszámát tíz tanítványra korlátoztam, és végignéztem, ahogy valamennyien megszerzik a magasabb fokozatokat, és megnyitják a saját iskoláikat. Gyakran utaztunk szemináriumokra és konferenciákra világszerte, bemutatókat és tanfolyamokat tartottunk, és magunk is tanultunk a többi mestertől. Egykori tanítványaim hébe-hóba felhívtak, és megpróbáltak visszacsábítani abba a világba. Én azonban mindig nemet mondtam, és közöltem velük, hogy végképp hátat fordítottam a Folyónak és a Tónak – a „toj csut kung vu” régi kantoni mondással élve, amelyet olyan harcosokra használtak, akik a békességet keresve önszántukból léptek ki az erőszak világából.

Letelepedtem szeiza-testtartásba, tomporom a két sarkamon nyugodott, és meditálni kezdtem. Lassan zökkentem vissza a régi kerékvágásba. Csak ültem ott, és élveztem, ahogy a reggeli nap melengeti arcomat. Húsz perc múltán felkaptam a bokkenemet,{6} két kezemben fogva vízszintesen megemeltem, és meghajoltam az Ószenszei előtt. Azután meghajlással köszöntöttem a fakardot is, és gyakorolni kezdtem vágásaimat. A bokken edzéshez használatos, amikor egy valódi katana szamurájkard veszedelmes vagy célszerűtlen volna. Ám ez korántsem jelenti azt, hogy a fakard nem hatékony fegyver. Ismertem kardforgatókat, akik egyenesen jobban kedvelték a fémpengénél, és Mijamoto Muszasiról,{7} Japán kardszentjéről is köztudott, hogy gyakran vívott párbajt mindössze két fakarddal felfegyverkezve valódi katana ellen.

Az én bokkenem jó egy méter hosszúságú volt, és egy sikokui kézműves készítette, aki híresen ügyesen bánt a cédrusfával. Régebben ötezer vágásból állt a napi edzésem: csapásokat irányoztam ellenfelem feje búbjára és halántékára, összeszabdaltam felsőtestét, kettészeltem a jobb vállától a bal csípőjéig. Karom gondolkodás nélkül mozgott, s olyan precízen vagdalkoztam, hogy egyetlen pisszenés sem hallatszott, miközben a fa miszlikbe szabdalta a levegőt. Ezen a bizonyos reggelen kétezer vágáshoz érve belezavarodtam a számolásba, de a testem tudta a dolgát, én pedig vakon követtem – semmit sem láttam, de mindennek tudatában voltam. Látóteremet fény töltötte be, lényemet könnyedség, megtestesítve a belém ivódott elvet:

Mozdulatlanság a mozgásban,

mozgás a mozdulatlanságban.

Amikor elkészültem, észrevettem Micsikót, amint ott áll velem szemben gyakorlóruhájában. Kinyújtott kézzel magam elé tartottam a fakardot, és meghajoltam előtte, mielőtt visszahelyeztem volna faállványára. Szótlanul gyakorolni kezdtünk, a puszta kezünket használva. Magasabb fokozatom jogán ragaszkodtam ahhoz, hogy én legyek a nage, aki védekezik és dobásokat hajt végre. A támadó ukeként Micsikónak meg kellett bíznia bennem, hogy nem okozok neki sérülést, és nem élek vissza durván erőfölényemmel. Endó szan gyakran mondogatta nekem, hogy az edzőtársak közötti bizalom az aikidó gyakorlásának alapja, hiszen enélkül az uke félne kivitelezni a technikája tökéletesítéséhez elengedhetetlen támadásokat.

Micsikó rendkívül jártas volt e művészetben, ukemije{8} kecses és könnyed, keze sosem puffant a matracon, miközben felfogta dobásaim erejét, inkább csak lágyan végigsimított rajta, mint a földre hulló falevél, amelyet a legenyhébb fuvallat is nyomban újra tovasodor. Persze az én szintemnek a közelében sem járt, de hát akkoriban igen kevesen értek fel velem. Engem egy valódi mester tanított, és elég tapasztalt voltam ahhoz, hogy valóban ki tudjam használni a készségeimet. Idővel sihan{9} vált belőlem, a tanítók tanítója. Hiába, ez a világ rendje.

Micsikó azt várta, hogy majd szerepet cserélünk, és a szokásnak megfelelően hagyom, hogy ő legyen a nage, de amikor megráztam a fejem, nem tiltakozott. Mire befejeztük a gyakorlást, mindketten verítékben fürödtünk, és levegő után kapkodva igyekeztünk visszanyerni az uralmat vadul kalapáló szívünk felett.

– Ön pontosan olyan jó, amilyennek mondják – jegyezte meg az asszony, miközben a verejtéket itatta fel arcáról egy törölközővel.

Megcsóváltam a fejem.

– Régebben jobb voltam. A hosszas tétlenség kikezdte éberségemet. De hát mire is mennék hajdani ügyességemmel? Hetvenkét éves fejjel ugyan ki ellen harcolnék?

Micsikó mintha a gondolataimban olvasott volna.

– Az elméje még mindig csorbítatlanul éles – mondta. – Márpedig az ember ezért edz.

A reggeli fényben észrevettem, milyen vézna az asszony, de óvakodtam attól, hogy az egészsége felől kérdezzem. Az aikidó megtanítja az embert, hogy a felszín alá tekintsen, és ráérezzen arra, ami alatta rejlik, s én az iménti edzés testi érintkezése közben rájöttem, hogy Micsikó nincs jól.

A teraszon, a jácintbablugas alatt fogyasztottuk el könnyű, zabkásából és lepényből álló reggelinket. Maria egy tálcán Boh-teát hozott ki nekünk.

– Maria, ő Micsikó asszony. Egy darabig nálunk fog lakni.

Micsikó egyik szemöldökét felvonva tekintett rám.

– Ugyan miért is lakna szállodában? – kérdeztem.

Maria arról kezdett lamentálni, micsoda rendetlenség van a konyhában, de egy intéssel beléfojtottam a szót.

– Maradjon csak itt! Menjen el a szállodájába, és szedje össze a többi cókmókját! – unszoltam tovább Micsikót, miközben meglepett arckifejezésében gyönyörködtem. Tisztában voltam vele, hogy sikerült kibillentenem az egyensúlyából, amikor elébe mentem szándékainak.

Szerettem volna többet megtudni a gyerekkoráról és Endó szannal kapcsolatos élményeiről. Egyébként meg Micsikó jó társaság is volt. Igencsak rég történt már, hogy ilyen őszintén beszéltem bárkivel.

– Igazán szívesen látom vendégül néhány napra – tettem hozzá. – Egyvalamit azonban még meg kell kérdeznem: valójában mit akar tőlem?

– Elvinne Endó szan otthonába? A kis szigetre, amelyről a levelében írt? – kérdezte az asszony.

Számítottam rá, hogy ezt fogja kérni, és féltem is tőle. Hátradőltem rattanszékemben. Kezdett egészen meleg lenni. Az előző naptól eltérően egy felhőfoszlány sem látszott az égen.

– Nem – mondtam végül. – Azt nem tehetem.

Életemnek abba a részébe, amelyet hajdan Endó szannal osztottam meg, senki mást nem voltam hajlandó beereszteni.

– Akkor legalább azt szeretném megtudni, mi történt Endó szannal – mondta az asszony, ukemi-stílusához híven könnyedebben befogadva elutasításomat, mint ahogyan én kimondtam.

– Endó szan halott. Miért akarja feleleveníteni a múltat? Mi a célja ezzel?

– Idebenn még mindig él – kopogtatta meg finoman a halántékát az asszony. Egy pillanatra elhallgatott, azután újra nekidurálta magát. – Valami más is érkezett azzal a levéllel.

Micsikó bement a házba, és azzal a keskeny dobozzal tért vissza, amelynek látványa már az előző este is zavarba ejtett – az első másodperctől kezdve, ahogy megpillantottam. Nyomban fel kellett volna ismernem az alakjáról és a hosszáról, de a csomagolása megtévesztett. Ekkor azonban egy szempillantás alatt rájöttem, mi van benne, és elszántan igyekeztem megőrizni hidegvéremet.

Micsikó letépte a kartonborítást, és az asztalra tette a dobozt.

– Kinyithatja.

– Tudom, mi ez – feleltem, és tekintetem megkeményedett. De azért odanyúltam érte, felnyitottam a dobozt, és kiemeltem Endó szan Nagamicu-kardját szövetágyából. Sokszor láttam ezt a kardot Endó szan kezében, de ez volt az első alkalom életemben, hogy meg is érintettem. Egyszerű, mégis elegáns fegyver volt, oltalmazó, díszítés nélküli, fekete, lakkozott hüvelye hűvösen simult a kezembe. A kard majdnem hajszálpontosan ugyanolyan volt, mint az enyém, egyik darabja a párosnak, amelyet a neves kardkészítő, Nagamicu kovácsolt a 16. század vége felé.

– Amikor végre megkaptam, borzasztóan elhanyagolt és rozsdás volt. Egy visszavonult kardkészítőt kértem meg, hogy hozza rendbe. – Micsikó megrázta a fejét. – Manapság nem sokan tudják, hogyan fogjanak hozzá. Ez egy igazi ritkaság, talán Nagamicu legnagyobb alkotása. A kardkészítő valódi megtiszteltetésnek tartotta, hogy dolgozhat rajta. Hét hónapon át csiszolta, olajozta és tisztogatta, és végül egy fillér fizetséget sem volt hajlandó elfogadni érte.

Micsikó kivette kezemből a kardot.

– Emlékszik rá, mikor látta utoljára Endó szant ezzel a karddal? – kérdezte.

Félrefordítottam a tekintetem.

– Nagyon is jól – suttogtam, megpróbálván feltartóztatni az emlékek árját, amely hirtelen elöntött. Mintha csak maga a kard ejtett volna sebet a gáton, amelyet magamban emeltem. – Túlságosan jól.

Micsikó felnézett rám, és szája elé kapta kezét.

– Nem állt szándékomban fájdalmat okozni önnek. Szívből sajnálom.

– Máris késében vagyok egy találkozóról – mondtam, és felálltam az asztaltól.

Elképedve állapítottam meg, hogy a sokéves edzés dacára kizökkentem egyensúlyomból. Micsikó látogatása, a beszélgetésünk, Endó szan kardjának felbukkanása – egyszerre mindezek ellenállhatatlan erővel csaptak le rám. Tovább nehezítette helyzetemet, hogy nem kézzelfogható ellenfelekkel álltam szemben, akiket egy dobással a földhöz teremthettem volna. Egy pillanatig mozdulatlanul álltam, igyekezvén visszanyerni egyensúlyomat.

Az asszony szembenézett velem.

– Nem azért jöttem, hogy ártsak önnek. Csak a tudás vágya vezérelt.

– Elviszem a szállodájába – mondtam, és bementem a házba, otthagyván Micsikót kezében a karddal.

MÁSODIK FEJEZET

Behajtottam a fekete Daimlerrel Georgetownba, és kitettem az asszonyt az Eastern & Oriental Hotelnél a Northam úton. Az autóforgalom máris erős volt, az utcákon irodai alkalmazottak siettek munkába a büfék pultjaitól, kezükben a reggelire vásárolt naszi lemak-csomagocskákkal, a banánlevélbe vagy újságpapirosba csavart kókuszos rizzsel és édes currys szardellapasztával. Amint befordultam a Beach utcára, a pinangi közlekedés istencsapásának számító motorbiciklisek süvítettek el mellettem vakmerőn. Átadtam kocsimat a szikh ajtónállónak, hogy parkolja le, és felballagtam az irodámba.

A Hutton & Sons több mint száz esztendeje ugyanabban az épületben működött. A vállalatot dédapám, Graham Hutton alapította, aki mindmáig legendás alak Keleten. Bár a Hutton & Sons ma már csak árnyéka egykori dicső önmagának, azért megmaradt tekintélyes és jövedelmező vállalkozásnak. A háború idején a szürke kőépület egyik sarkát leszakította egy bomba, és az újjáépítéséhez használt kő árnyalatát nem sikerült az eredetihez igazítani. Ez a rész mindmáig olyannak látszott, mint a seb felett frissen sarjadt új bőr. Ahogy leültem az íróasztalomhoz, újfent tudatosult bennem, hogy a cég legalább annyira Endó szané, mint a saját családomé. Az ő befolyása nélkül kétségtelenül bekebelezték volna a japánok. Hányszor mentette meg honfitársaitól a céget? Sosem árulta el nekem.

Végigfutottam a különböző jelentéseken, faxokon és e-maileken, amelyek a hétvégén befutottak. A vállalat továbbra is azokkal az árucikkekkel kereskedett, amelyekre hajdan alapították: gumival, ónnal és Malajziában termelt mezőgazdasági javakkal. A tulajdonunkban állt néhány jó nevű szálloda, elsőrendű ingatlan és három Kuala Lumpur-i bevásárlóközpont is. Bányákat üzemeltettünk Ausztráliában és Dél-Afrikában, és kiterjedt érdekeltségekkel rendelkeztünk japán hajógyárakban. Mivel tudtam japánul, és elfogadtam az ország kultúráját, egyike lehettem azon keveseknek, akik előre látták és ki is aknázták a háború utáni Japán gazdaságának látványos fellendülését. A Hutton & Sons máig zártkörű részvénytársaságként működött, s e tényre büszke voltam. Senki sem mondhatta meg nekem, mit tegyek, és senkinek sem tartoztam elszámolással.

Ám az életem még így is szigorú időbeosztás szerint zajlott: reggeli odahaza, élvezetes autózás a tengerparti úton a munkahelyemre, egy jó ebéd ott, ahol éppen kedvem szottyant rá, majd vissza az irodai íróasztalomhoz délután ötig. Eztán úsztam egyet a Pinangi Úszóegyletben, legurítottam néhány italt, és hazafurikáztam.

Öregnek éreztem magam, és ez bizony nem volt valami kellemes érzés. A világ halad előre, a reményteljes ifjak mind törtetnek a szebb jövő felé. És hová vezet mindez? Az emberek abba a tévképzetbe ringatják magukat, hogy az öregkor beköszöntével valamiféle révbe érünk, ám azt a tényt már csak kevesen fogadják el, hogy szüntelenül csak törtetünk előre utunk célja felé, amely még azon a napon is elérhetetlen távolságban van tőlünk, amikor végleg lehunyjuk szemünket.

Immár öt esztendeje, hogy abbahagytam az oktatást, és utolsó tanítványaimat is egy másik mesterhez küldtem. Külföldi meghívásaim jelentősen megritkultak, és a Japánba tett éves zarándoklatokkal is felhagytam. Puhatolóztam a vállalat eladását illetően is, és kedvező válaszokat kaptam. Utolsó utamra készülődtem, elvágtam kötelezettségeim horgonyköteleit, és éppúgy készen álltam vitorlát bontani, mint a tengerjáró, aki csak a jó szélre vár.

Magam is meglepődtem szentimentális érzéseimen, mivel azt hittem, már évekkel korábban megszabadultam tőlük. Talán a Micsikóval való találkozásom ébresztette fel őket újra, az a tény, hogy találkoztam egy emberrel, aki ismerte Endó Hajató szant. Az érzések, amelyeket egykori mesterem katanájának felbukkanása idézett fel bennem, csak nem akartak elcsitulni, s minden erőmre szükségem volt, hogy elfojtsam őket, és munkához lássak.

Amikor eljött az ebédidő, gondolataim ide-oda csapongtak, és úgy véltem, ideje otthagynom az irodát aznapra. Közöltem szándékomat Lohné asszonnyal, aki oly sok éve dolgozott mellettem titkárnőként, mire ő úgy nézett rám, mintha hirtelen betegség döntött volna le a lábamról.

– Jól van, uram? – kérdezte.

– Remekül vagyok, Adele.

– Nekem nem úgy tűnik.

– Miért, hogy festek?

– Mint akit nyomaszt valami. Már megint a háborún járnak a gondolatai – felelte titkárnőm.

Miután csaknem ötven esztendeje dolgozott mellettem, Lohné asszony úgy ismert, mint a tenyerét.

– Eltalálta, Adele – sóhajtottam. – Csakugyan a háborún gondolkodtam. Ma már csak az öregek emlékeznek rá. Az ő emlékeik pedig hála istennek olyan megbízhatatlanok.

– Ön rengeteg jót tett. És az emberek erre mindig emlékezni fognak. Az idősebbek majd elmesélik a gyerekeiknek és az unokáiknak. Ha ön nem lett volna, én magam is éhen pusztulok.

– De azt is tudja, hogy sokan miattam haltak meg.

Erre Lohné asszony hirtelenjében nem tudott mit felelni, én pedig kimentem, magára hagyva őt a saját emlékeivel.

Igyekeztem kifelé, a napfényre. A bejárat lépcsősorán megtorpantam, és elnéztem a háztetők fölé meredő hajókéményeket. A Weld rakpart alig néhány percnyi sétára volt. A raktárházakban ilyenkor nagy a sürgés-forgás: a rakodómunkások kihordják az árut – gabonával és fűszerekkel teli jutazsákokat és gyümölcsös ládákat –, és csillogó, pőre hátukon cipelik őket, ahogyan a kulik tették kétszáz esztendeje; a munkások javítják a hajókat, hegesztőpisztolyaik vakító fehér szikrákat szórnak, mintha parányi csillagok robbannának fel.

Időnként hajókürt búgott fel. E hang mindig nagyon megnyugtatóan hatott rám, amikor az irodámban ültem, mivel az elmúlt ötven évben mit sem változott. A levegőben az apálykor visszahúzódó tenger sós illata lebegett a napon gőzölgő iszapfoltok szagával vegyülve. Az égen varjak és sirályok köröztek, mint körforgó játék a csecsemők bölcsője felett. Az épületek visszaverték a napfényt – a Standard Chartered Bank, a Hong Kong and Shanghai Bank, az India House. A lármát tovább fokozta a járművek végeláthatatlanul hömpölygő áradata az óratorony körül, amelyet egy helyi milliomos adományozott megemlékezésül Viktória királynő gyémántjubileumára. Jómagam sosem láttam sehol a világon hasonlatosat Pinang ragyogó napfényéhez, amely mindent borotvaéles fókuszba állított, ám egyúttal megbocsátón melengetett, hogy az ember szinte azt kívánta, bár beleolvadhatna a falakba, amelyekre rásüt, a levelekbe, amelyeknek életet ad. Az a fajta fény ez, amely nemcsak a szemünk elé táruló látványt világítja be, hanem szívünk érzéseit is.

Ez az én otthonom. Bár felerészt angol vagyok, sosem sóvárogtam Anglia után. Anglia idegen ország, hűvös és borongós. Pocsék az időjárása. Én egész életemet itt éltem le, ezen a szigeten, és bizton tudom, hogy meghalni is itt szeretnék.

Elindultam, keresztülvágtam az ebédelni igyekvő tömegen: a szerelmesükkel nevetgélő fiatal hivatalnokokon; harsányan tereferélő irodai alkalmazottakon; jókora táskát cipelő iskolásokon, akik kakaskodva lökdösték egymást; csengőjüket rázó utcai árusokon, akik kiabálva kínálták portékájukat. Jó néhányan felismertek, és halvány, bizonytalan mosollyal üdvözöltek, amit viszonoztam. Magam is valóságos intézménynek számítottam itt.

Úgy döntöttem, még nem megyek haza. Átvágtam a Farquhar utcán, és beléptem a Szent György-templom hűvös és árnyas udvarára. A vén indiai rózsafák lombja susogott a szélben, hullámzó árnyékokat vetve az alanti fűre. A forgalom zaja idebenn elhalt, s én letelepedtem a templomudvaron álló kis kupolás pavilon mohlepte lépcsőjére. Madarak daloltak – egy féltékeny varjú lecsapott, és félbeszakította éneküket. Kis időre békesség ereszkedett rám. Úgy éreztem, ha lehunyom a szemem, a világon bárhol ott teremhetek, bármely korban. Talán Avalonban Artúr születése előtt. Gyerekkoromban ez volt az egyik kedvenc történetem, egyike a kevés angol legendának, amit szerettem, mivel a maga varázslatos és tragikus mivoltában már-már keletinek tűnt.

Vonakodva nyitottam ki a szemem. Az önfeledtség olyan fényűzés volt, amit nem engedhettem meg magamnak. Feltápászkodtam, és kiballagtam a templomudvarról. Megszaporáztam lépteimet, hogy felkészítsem magam az estére. Tudtam, mi következik. Nehéz lesz, de e sok hosszú év után végül is örömmel gondoltam rá. Egyszerre ráébredtem, hogy soha többé nem kínálkozik ilyen alkalom, legalábbis ebben az életben nem.

Amikor hazaértem az egyletből, Micsikó már az Isztánában volt, egy nyugágyban hevert a medence partján, fején széles panamakalap. Endó szan szigetét bámulta, s a levegőben zavartalan nyugalom érzett, mintha már régóta meg sem moccant volna. Mellette egy könyv feküdt kinyitva az asztal üveglapján, várva, hogy Micsikó majd újra összecsukja. A házból figyeltem az asszonyt. Kinyitotta táskáját, kivett belőle egy gyógyszeres üveget, és lenyelt egy maréknyi tablettát.

Éreztem fejemben az elfogyasztott italok hatását. Az Úszóegylet tele volt a szokásos népséggel: lármás és részeg indiai ügyvédekkel, akik elvesztett ügyeket tárgyaltak újra, és dagadt kínai mágnásokkal, akik telefonon ordítoztak a tőzsdeügynökeikkel. Ott lebzseltek a szokott agg brit emigránsok is, a hajdani háború csökevényei, akik nem tudták többé elhagyni az országot, úgy a szívükhöz nőtt. Aznap legalább nem próbálták meg újravívni velem a háborút, és nem is ostoroztak a benne játszott szerepemért.

Megkértem Mariát, hogy készítse elő nekünk a vacsorát, és elmentem letusolni. Mire visszatértem a földszintre, a szolgák már hazamentek, egyedül maradtunk a házban Micsikóval. Az asztal közepén egy tányéron erős paprikában, citromlében és fűszerekben pácolt, frissen grillezett rájaszelet kellette magát egy nagy banánlevélen. Micsikó az ételre szegezte tekintetét. Mindig is Maria készítette a legjobb ikan bakart{10} – a portugál vére miatt, hajtogatta. Már épp tölteni készültem egy üveg borból, amikor Micsikó megállította a kezem. Zizegő csomagolópapírjából elővarázsolt egy tömzsi kis palackot.

– Szaké – mondta.

– Ó, az még jobb – feleltem, a kezébe nyomva két gyűszűnyi porceláncsészét.

Micsikó felmelegítette a szakét a konyhában, gyakorlottan kitöltötte az italt, s mindketten egy hajtásra kihörpintettük. Az az íz… már el is felejtettem, milyen. Megráztam a fejem. Nagyon is felöntöttem aznap a garatra.

Ez alkalommal sokkal oldottabban viselkedtünk, mintha világéletünkben ismertük volna egymást. Tetszett nekem Micsikó nevetése: könnyed volt, élénk, mégsem léha. Sok japán nőtől eltérően, akivel találkoztam, Micsikó nem takarta el a száját, amikor nevetett, és tudtam, hogy valóban mulatságosnak tartja szavaimat. Olyan asszony volt, aki nem fél kimutatni a foga fehérjét – sem jókedvében, sem dühében.

A szaké jól illett az ételhez, elvette a csípős szósz erejét. A rájaszelet omlós volt, evőpálcikáinkkal könnyen le tudtuk fejteni a húst a csontokról. A banánlevél egész halvány nyers növényi zamatot adott a rájának, felszívva és könnyebbé téve a fűszeres páclevet. Desszertnek hideg szágópundingot ettünk kókusztejben, amelyet sötét, olvasztott pálmacukorral édesítettek – Micsikó látható élvezettel fogyasztotta.

– Magammal hoztam Endó szan levelét – közölte, miután befejeztük étkezésünket.

Megállt kezemben a csésze, amelyet épp készültem a számhoz emelni.

– Elolvashatja, ha óhajtja – folytatta Micsikó, s közben úgy tett, mintha nem volna tudatában vonakodásomnak.

Kortyintottam egyet, és fontolóra vettem a dolgot.

– Talán majd később.

Ő rábólintott, és töltött még egy kis szakét.

Megint csak a teraszra ültünk ki. Balzsamos éjszaka volt, a tenger fémesen fénylett, az égbolton sehol egy csillag, végtelen, fekete bársonytakaróként borult reánk. Egész testemet izzó melegség járta át, és meglepetten jöttem rá, hogy elégedettnek érzem magam. Remek vacsora, kitűnő szaké, figyelmes hallgatóság, a tenger suttogása, enyhe szellő és a kabócák muzsikája – minden okom megvolt az elégedettségre. Elvégre mi egyebet kérhetnék még? Bementem a nappaliba, feltettem egy lemezt, és hallgattam, ahogyan Joan Sutherland hangja elárad a sötétségben.

Micsikó sóhajtott, ajkán mosoly játszott. Kinyújtotta lábait, egyiket a másik után, olyan kényesen, ahogy a gólya lábal át a vízililiomos tavacskán.

– Tapintatlanul viselkedtem ma reggel – kezdte. – Azt hittem, örülni fog, hogy viszontláthatja Endó szan kardját, hogy ez a fegyver mégsem veszett oda.

– Oly sok minden van, amiről nem tud. Egy cseppet sem hibáztatom – vágtam közbe.

– Mi történt a családjával, a fivéreivel, a nővérével? – kérdezte Micsikó ismét megtöltve csészémet.

Csak egészen enyhe megdöbbenést éreztem. Nyilvánvalóan alaposan felderítette a körülményeket, mielőtt kapcsolatba lépett volna velem. Vagy talán Endó szan leveléből értesült a családi viszonyaimról.

– Mindnyájan meghaltak – feleltem, s arcuk úgy lebegett a szemem előtt, mint remegő képmások egy úszómedence tükrén.

A halovány holdfényben a kert szobrai visszanyertek valamit eredeti dicsőségükből, földöntúli fényt árasztván magukból.

– Van egy ház feljebb az úton, amely évek óta elhagyatva áll – mondtam. – A helyi legenda úgy tartja, hogy teliholdkor a kertben árválkodó márványszobrok megelevenednek, és néhány óráig a ház körül bolyonganak. Ma éjjel csaknem el tudom hinni, hogy igaz ez a történet.

– Milyen szomorú! – mondta Micsikó. – Ha én szobor lennék, és életre kelnék, folyton azt keresném, amit elvesztettem; szüntelenül az utolsó dolog járna eszemben, amit eleven lényként csináltam. Képzelje csak el, milyen volna, ha egész léte abból állna, hogy hol kővé változik, hol újra hús-vér emberré; hol meghal, hol újra életre kel, s folyton az előző életei emlékeit igyekszik fellelni! Én végül elfeledném, hogy mi után kutattam. Elfeledném azt, amit megpróbáltam megőrizni az emlékezetemben.

– Az ember azt is megtehetné, hogy egyszerűen kiélvezi az elevensége pillanatait. – Ahogy kimondtam e szavakat, máris tisztában voltam vele, milyen álszentül hangzanak, milyen ironikusnak tűnnek.

Sutherland tovább énekelt az éjbe szórva szívének kincseit.

– Verdi Caro noméja volt apám kedvenc áriája – mondtam Micsikónak.

– Most pedig a maga kedvence – jegyezte meg az asszony.

Bólintottam, majd így szóltam:

– Tegye fel újra azt a kérdést, amire ma reggel választ szeretett volna kapni!

Micsikó kortyolt a szakéjából, hátradőlt a fonott székben, és kimondta:

– Mesélje el az életét! Meséljen arról, mi történt önnel és Endó szannal! Az örömeikről és a bánataikról. Mindenről tudni szeretnék!

Eljött hát a pillanat, amelyre oly régóta vártam. Ötven esztendőn át tartottam magamban a történetemet, mindaddig, amíg Endó szan levele hosszas hányódás után végre elérkezett Micsikóhoz. És még mindig haboztam – vezekelni kívánó bűnösként néztem szembe gyóntatómmal, magam sem lévén bizonyos benne, akarom-e, hogy egy másik emberi lény tudomást szerezzen szégyenletes tetteimről, kudarcaimról, megbocsáthatatlan bűneimről.

Mintha csak erőt akarna önteni belém, Micsikó elővette a levelet, és kirakta kettőnk közé az asztalra. Az összehajtogatott lapok megsárgultak, mint az elhalt bőr, a réges-régi tinta elhalványult tetoválásként sejlett át a felém eső üres oldalon. Mintha magamat látnám, gondoltam a levélre meredve. Életemet mindig gondosan ellepleztem mások elől, a külvilágnak csak egy fehér lapot mutatva. Napjaimat az üresség borítékjába rejtettem; egyes halovány vonások ugyan kivehetők voltak, de csak, ha az ember nagyon-nagyon közelről fürkészte.

Így hát először és utoljára óvatosan kiteregettem életem, Micsikó szeme elé tárva lapjait, hogy elolvashassa a réges-régi tintával rótt sorokat.

Tartalomjegyzék

Első könyv

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Második könyv

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

JEGYZETEK

{1} Valamint A. J. Buys bírónak, akitől megtanultam helyesen élni (afrikansz) – a lábjegyzetek, ha máshogy nem jelöljük, a fordító megjegyzései.

{2} Japánban a gyász hagyományos színe a fehér.

{3} Önálló harcművészeti ág a mai napig. Legnevesebb művelője Takeda Szókaku, Uesiba mester tanára volt, aki engedélyt adott Ószenszeinek saját harcművészeti ág, az aikidó megalapítására – a Szakl.

{4} Leginkább a régi típusú (puszta kezes és fegyveres) harci művészetek összefoglaló neve – a Szakl.

{5} A hely, ahol az utat (pl. harcművészetet) gyakorolják. Gyakorlatilag edzőterem – a Szakl.

{6} Fakard – a Szakl.

{7} Japán tucatnyi páratlan (ha nem isteni) képességű kardforgató mesterének talán leghíresebbike. A 17. század első felében volt aktív, számtalan élet-halál párbajt vívott, a legismertebbet valóban egy evezőből kifaragott bottal – a Szakl.

{8} Eséstechnika, szó szerint „támadásfogadás” (japán).

{9} Az aikidó 6. dan fölötti mestereinek címe – a Szakl.

{10} Grillezett hal vagy más tenger gyümölcse (maláj).