ELSŐ RÉSZ

A HATALOM BŰVÖLETE

1.

1410. Pünkösd hava1 20., Velence, Itália

Só- és halszagú köd terjengett a kikötőben, bekúszott az utcákra, majd lustán végiggomolygott a varázslatos épületek kupolái fölött. A fel-feltámadó enyhe, tavaszi szél miatt olybá tűnt, mintha Szent Márk katedrálisa ki- és belélegezne, leheletét visszafújva a tengerre. Az éjszaka talán túlságosan is gyorsan köszöntött be, legalábbis ezt dörmögték a halászok, mielőtt betértek a kocsmákba. Még utoljára kíváncsian kémlelték a tengert: a köd után, meglehet, vihar jön, és talán ki kell tenni a pallókat az acqua alta miatt. Sok száz lehorgonyzott hajó ringott az ólomszínű vízen, az árbocrudak rengetege sűrű, áthatolhatatlan erdő képét idézte. Az égen úszó sötét fellegek közül gyakran előbukkant a hold és megvilágította a félig-meddig kihalt piazzákat, a szűk kanálisokat, amelyeken csak néhány gondola siklott még.

A palazzókból azonban fény és muzsika áradt, a jókedv a dózse vadonatúj palotájában csapott a legmagasabbra. Ezüstserlegeken csillant a holdfény, ahogy az előkelő vendégek belekóstoltak az italukba, és drága parfümök illata nyomta el a tenger sós szagát. A Canal Grande partján álló hófehér márványpaloták a köztársaság erejét és gazdagságát hirdették, a bennük pezsgő élet azt mutatta, ez a város sosem alszik. Márpedig az éberség nem csak a hatalmasok átmulatott éjszakáiban volt mérhető, hanem e különös civitas minden rezdülésében. A sikátorok mélyén mindenféle alakok szaporázták lépteiket: kémek, tolvajok, méregkeverők és kurtizánok, akik mindent megtettek, hogy eggyé olvadjanak a köddel, és a fürkész szempárok elveszítsék a nyomukat.

Ezen az éjszakán két nesztelen léptű alak haladt előre magabiztosan az utcák labirintusában. A ködön átszitáló holdfény elől ódon kapualjakba rejtőztek, majd a sötétség jótékony leple alatt továbbfolytatták az utat a kikötő irányába. Úgy ismerték a várost, mint a tenyerüket: a legrövidebb átjárókat és a legeldugottabb hidakat használták. Ha valaki mégis keresztezte az útjukat, tisztelettudóan odébb húzódott előlük, a két férfi ugyanis nehéz kardokat viselt. Amikor megneszelték, hogy követik őket, gyorsan szétváltak. Miután lerázták a nyakukban lihegő összezavarodott kémeket, újra találkoztak egy templom előtt, és ismét a kikötő felé vették az irányt.

A vidám, pezsgő belvárost maguk mögött hagyva nyomasztó csönd fogadta őket a parton. Csak odébb, a raktárházak előtt támadt némi mozgás: hasas kereskedőhajó futott be éppen, a rakományt fürge szolgák kezdték lepakolni és behordani. A távolban harang kondult, és a két férfi rövid tanakodás után elindult az egyik roskatag móló felé. Egy lélek sem járt erre rajtuk kívül. Megálltak és füleltek. Tekintetük idegesen pásztázta hol a kikötőt, hol a tengert, és fegyvereiket ösztönösen kezük ügyébe helyezték.

– Jönnek! – szólalt meg az egyikük.

Valóban, egy kis bárka siklott feléjük, és a mozgásából azt is meg tudták állapítani, hogy a távolabb horgonyzó háromárbocos kereskedőhajó irányából közeledik. Az evezők halk csobbanását csak később hallották meg, addigra már felmérték, hogy három megtermett fegyveres férfi utazik az alkalmatosságban: ketten eveztek, a harmadik a ladik orrában állt egy ládára támaszkodva, és nagyokat szimatolt a ködbe. Nemsokára észrevette a várakozókat, és valamit hátramordult a társainak. Amikor járművük orra a móló facölöpéhez koccant, a hármas tagjai csaknem egyszerre termettek a szárazon, kurta biccentéssel üdvözölték a két másikat, és rögtön nekik szegezték a kérdést:

– Buona sera, signori! Mi a nevetek?

– Buona sera! Mi közötök hozzá? Vásárlók vagyunk, legyen elég ennyi!

– A messere szigorúan meghagyta, hogy csak személyesen annak az embernek adhatjuk át az árut, akiknek a nevét megmondta nekünk!

– Börki András vagyok. Elégedett vagy?

A tengerész bólintott és megkérdezte:

– Itt a pénz?

– Előbb látni akarom a láda tartalmát! Hozzátok ide!

– A messere azt mondta, csak akkor adhatjuk át a ládát, ha megkaptuk az árát!

– Nem, így nem kötünk üzletet! Ha nem ellenőrizhetem az árut, nincs fizetség! Én tisztességes kereskedő vagyok, nézzétek, itt az arany az erszényemben!

– Nem tagadhatjuk meg a gazdánk parancsát!

– Akkor takarodjatok! Nincs több dolgunk egymással!

A három férfi fenyegető lépést tett előre, de két kivont karddal találták magukat szemközt. A vezetőjük elnyomott egy káromkodást.

– Talán mégis tehetünk kivételt – mondta fojtottan, és intett a másik két matróznak.

Felcipelték a ládát a mólóra, majd hátraléptek, hagyták, hogy Börki András felnyissa a fedelét. A fiatal nemes lehajolt, belekotort a láda tartalmába. Nyílhegyek, korhadt faidomok, fogaskerekek, rugók, fémdarabok kerültek a kezébe. Némelyik tárgyat hosszabb ideig tapogatta és a holdfény felé tartotta, hogy tüzetesebben megvizsgálhassa.

– Janó, adj egy fáklyát!

– Megvesztél, komám? Megláthatnak!

– Gyorsan végzek!

Janó elfintorította szeplős képét. Egyik kezével a kardját tartotta, a másikkal odalökött egy fáklyát a barátjának. András elővette a taplót és a csiholóacélt, és miután fellobbant a láng, jól megnézte a keze ügyébe akadt eszközöket. Hamarosan bosszúsan visszalökte őket, a fáklyát pedig a vízbe hajította.

– Értéktelen kacat mind! Hol van a szerkezet? Hol a tekercs?

– Miféle tekercs? – kérdezték a tengerészek.

– Ne adjátok az ostobát! Ez nem az, amit a gazdátok, Danilo Fontana nekem ígért!

– Mi nem tudhatjuk, mi volt közöttetek az egyezség. Csak azt tudjuk, hogy kinyitottad a ládát, tehát az árut átvetted. Fizesd ki!

– Még csak az kéne! Vigyétek vissza Fontanához, és mondjátok meg neki, hogy elevenen fogják megnyúzni az embereim, amiért be akart csapni!

– Nem hinném, vitéz uram!

A három férfi egy pillanat alatt körbevette őket, markukban acél villant. Janó felemelte a fegyverét. András odaszólt neki:

– Ne csapj zajt!

– Eszem ágában sincs! – vigyorodott el amaz, majd előreugrott, és felnyársalta az egyik támadót, aki hörögve kétrét görnyedt, majd amikor Janó kihúzta a testéből a pengét, holtan a földre zuhant.

Minden olyan gyorsan történt, hogy a másik két matróz eleinte fel sem fogta a szeme elé táruló látványt. András kihasználta a szívdobbanásnyi időt, odaugrott eléjük, megragadta a hozzá legközelebb álló karját, és retteneteset rántott rajta. A tőr tompa koppanással esett a földre, az evezős felvonított a fájdalomtól, miközben elvesztette az egyensúlyát, és térdre rogyott. Az ifjú nemes lapátnyi keze az üstökébe markolt, és egy lendületes mozdulattal a láda éléhez csapta a fejét. Reccsenés hallatszott, ahogy a koponyacsont szilánkokra tört, sűrű vér fröcskölt szerteszét. A harmadik férfi félreugrott Janó következő döfése elől, de visszatámadni már nem mert: összezavarodott és a ladik felé iramodott. András csöndesen szitkozódott és felvette a leejtett tengerésztőrt.

Az évek hosszú során begyakorolt mozdulatok ösztönné váltak a fiatal váradi nemesben, pedig már jó ideje nem a gyilkolás mesterségével kereste a kenyerét. Nem kellett gondolkodnia ahhoz, hogy tudja, az az egyetlen esélye, ha gyorsabb és hatékonyabb, mint az ellenfele. Néhány ugrással a móló szélén termett, és hallotta, ahogy a másik zihálva a bárka tartókötelével babrál. Nem hagyta, hogy befejezze. Amikor a férfi felnézett, már csak a penge villanását látta a felhők közül éppen előbukkanó hold fényében.

András az első döféssel nem találta el a szívét, mert a férfi elmozdult, így kénytelen volt újra megszúrni, ám ezúttal beleütközött az egyik bordába. Felmordult dühében, mert tudta, hogy ez már nem lesz könnyű ölés. Ellenfele hörgött és vonaglott a keze között, úgyhogy megragadta és hátrafeszítette a fejét, majd széles ívben belehasított a torkába. Hátraugrott a sugárban kilövellő vér elől. Később a testet a bárka orrába húzta, felültette és csuklyát húzott rá.

– Hé, Andris, ezzel a kettővel mi legyen? – vakkantotta le a mólóról Janó.

– A vízbe velük a ládával együtt! Siess már!

Janó felhorkant. A holttesteket a nehéz ládához kötötte, majd belelökte őket a sötét, hideg tengervízbe. Ezután beugrott a barátja mellé a bárkába.

– És most merre?

– Meglátogatjuk Fontanát!

A két fiatal lovag evezni kezdett. A köd gyorsan elnyelte mögöttük a partot. A bárka sebesen haladt előre a hullámok hátán, ügyesen cikázva a horgonyláncukon imbolygó hosszú csőrű gályák között. Hamarosan megjelent előttük a kereskedőhajó.

– Biztos ez az? – kérdezte Janó.

– Ez az – felelte András, és egészen a homlokába húzta a csuklyáját, miközben a lábával megtámasztotta az orrban ülő halottat.

A karavella fedélzetén néhány matróz jött-ment, akik, miután észrevették a közeledőket, integetni kezdtek nekik. András visszaintett. A tengerészek gyanútlanul lebocsátották a hágcsót. Három ember és egy láda ment el, három ember tért vissza az üres bárkán. Az üzlet bizonyára megköttetett.

– E tutto bene? – kiáltotta oda a matróz a felkapaszkodó Andrásnak, mintegy megszokásból.

– Si, si! – felelte a lovag, és amikor átlendítette magát a korláton, öklével hatalmas ütést mért a kérdező fejére, aki azonnal összeesett.

Janó szuszogva, káromkodva mászott, de a következő pillanatban ő is a fedélzeten termett. Tekintete a bástyaszerűen beépített tatot, a kapitány szállását kereste. Valahol a sötétben füttyszó, majd kiáltás harsant, és kivont acélok összetéveszthetetlen csendülése töltötte meg a levegőt. András összeráncolta a homlokát.

– Egy tucatnyian lehetnek… vagy többen! – mondta.

– Most még… Gyerünk, jobbra induljunk!

Végigszaladtak a hajótest jobb oldalán, és eljutottak az éléskamráig. Mögöttük fáklyák gyúltak és egyre erősödött az ordítozás. A raktárhelyiség melletti szobából edények csörömpölése hallatszott, és a két lovag rájött, hogy elérték a konyhát. A konyha mellett pedig ott találták a kapitány lakhelyét, melyből fény szűrődött még ezen a kései órán is. Éppen be akartak nyitni, amikor kivágódott az ajtó, és a parancsnok kilépett a sötétbe.

– Porca Miseria! Mi az Isten folyik itt?

A kapitány őszbe csavarodó szakállú, szúrós tekintetű, sokat próbált férfi volt. Amikor András kardjának hideg pengéje a gégéjéhez nyomódott, mozdulatlanná dermedt és dühösen beharapta az ajkát. Fürkésző pillantást vetett támadójának arcára.

– Nem esik bajod, capitano, ha válaszolsz a kérdésemre – mondta nyugodtan a váradi nemes. – Itt van-e a hajón Danilo Fontana?

– Az átkozott boszorkánymester odabent vedeli a boromat! Mi dolgod vele?

A tengerészek eközben odaértek, de megtorpantak, amint észrevették, hogy a két betolakodó sakkban tartja a parancsnokukat. Janó nekik szegezte a kardját, mire morogva hátrébb húzódtak.

– Ami dolgom van Fontanával, az nem a te ügyed – mondta András. – Csak rajtad múlik, hogy lesz-e itt ma éjjel vérontás!

– Hé, ti! – recsegte a kapitány a tengerészeknek. – Hozzátok ki a vendégemet!

Két matróz bement a helyiségbe, majd nemsokára kituszkoltak egy sápadt, vézna férfit. Janó odalépett a kapitányhoz, és fegyverét a torkához nyomta, így András szabadon mozoghatott.

– Salve, mérnök uram! – hajolt meg András tettetett szertartásossággal. – Nini, tán elutazni készültél ezzel a hajóval? Bizonyára nem számítottál rá, hogy ma este még viszontláthatsz!

Danilo Fontana iszonyodva meredt rá, ádámcsutkája föl-le ugrált.

– Mit akarsz tőlem? – nyögte ki.

– Csak azt, amiben megegyeztünk, te aljas, hazug fajankó! Mit merészeltél? Hát nem tudtad, hogy Börki Andrással nem járathatod a bolondját?

A férfi reszketett.

– Én… én… – dadogta csöndesen. – Sajnálom…

– A kapitányt is beavattad a mocskos tervedbe?

– Ő semmit sem tudott az egészről!

– Miről van szó? – dörrent közbe az ősz parancsnok.

– Ez a férfi itt eladott nekem valamit, de amikor az adásvételre került sor, kiderült, hogy hamis árut küldött nekem a tengerészeiddel, sőt arra is felbérelte őket, hogy ha nem akarnék fizetni, öljenek meg! Meg kell értened, capitano, hogy a matrózaidat önvédelemből küldtem a másvilágra! – magyarázta nyugodt hangon András, miközben lecsatolta a kapitány kardját, és odaadta Janónak. Majd újra Fontanához fordult: – Hajlandó vagyok fátylat borítani a múltra, ha új egyezséget köthetünk!

– Természetesen! – felelte a vékony férfi.

– Ideadod nekem a szerkezetet és a tekercset, én pedig cserébe meghagyom az életedet!

Danilo Fontana kényszeredetten bólintott, majd a szoba felé intett:

– Talán odabent folytassuk, hisz ott van mindaz, amit kérsz!

András végignézett a durva arcú, ugrásra kész matrózokon, majd bekukkantott a szűk lakókabinba. A szobában egy parazsas tál és néhány gyertya biztosította a fényforrást. Az ifjú nemes úgy érezte, csapdába szorulna, ha betenné a lábát abba a háromlépésnyi odúba.

– Nem! Hozzátok ki a szerkezetet!

– De kolléga, nem akarhatod, hogy ezen tudatlan elmék előtt felnyissuk Pandora szelencéjét! – könyörgött neki Fontana, és a matrózok felé bökött.

– Ó, dehogyisnem! Éppen ez a célom! – nevetett fel a magyar fiú. – Indulj, ne várakoztass! Ti ketten, segítsetek neki! Minden könyvet, minden jegyzetet látni akarok!

Fontana két markos tengerész kíséretében eltűnt az apró helyiségben, és nemsokára visszatért egy doboznyi bőrbe kötött régi fóliánssal. A legények egy nehéz ládát cipeltek, melyet az izgága olasz mérnök irányítása mellett óvatosan András lába elé helyeztek.

A fiatal lovag először a könyveket vette szemügyre. Fáklyafénynél belelapozott az iratokba, és egyiket a másik után unottan félrelökte. Fontana kíváncsian méregette.

– Úgy értsem, hogy ezekre a ritkaságokra nem tartasz igényt?

– Nem! Mindet olvastam már, sőt ezeknél különb terveket készítettem!

– Hallottam híredet, Andreas Börki, azt mondják, egész Itáliában nem találni nálad tehetségesebb feltalálót! Hol és kitől tanultad a gépezetek tudományát?

– Innen is, onnan is. Bejártam egész Itáliát. Látod, Fontana, ha nem lettél volna olyan irigy és megátalkodott, talán beavattalak volna néhány titokba!

Az olasz mérnök keserűen felnevetett.

– Én vagyok az irigy? Én vagyok a megátalkodott? Talán azt hiszed, giovane, hogy mindent tudsz, csak mert elolvastál néhány könyvet? Én hosszú-hosszú évek óta kutatom a világ rejtélyeit, hatalmas könyvtárat gyűjtöttem, bonyolult szerkezeteket építettem, te pedig alig egy-két éve, hogy betetted a lábad Itáliába, megfordultál néhány egyetemen, s máris azt gondolod, nincs nálad ragyogóbb elme?

– Én nem gondolok semmit. Magad mondtad, hogy mások vélekednek így rólam! Nem tehetek róla, hogy elterjedt a jó hírem! – Börki András a haragtól reszkető mérnökre kacsintott, és belelapozott a következő kötetbe. – Lám, lám! Vegyük csak példának okáért ezt a könyvet. Te írtad, ráadásul titkosírással. Karikák és vonalak tömött sorokon keresztül. Azt kell mondanom, igen elévült ez a módszer, hisz alig egy perce nézem ezt a lapot, és máris megfejtettem az ábécédet. Támadószerkezetek, ostromgépek leírása ez, mellyel csupán az a baj, hogy nincs benne semmi önálló gondolat. Régi tudás másolása ez. Unalmas. Kár volt rá titkosírást kitalálni.

András egy kupacba hajigálta a könyveket, és csak akkor derült fel az arca, amikor kezébe akadt egy henger alakú bőrtok. Kinyitotta és kivett belőle egy megsárgult pergamentekercset. Hosszú percekig silabizálta rajta az írást, alaposan megvizsgálta az ábrákat is. Elégedetten csettintett.

– Ez az!

Fontana a fogát csikorgatta, és önkéntelenül előrelépett egyet. Janó meg akart mozdulni, de András intett neki, hogy maradjon a helyén. Az olasz mérnök dühösen felkiáltott:

– Tudod-e, hogy mit tartasz a kezedben?

– Hogyne: Alexandriai Hérón saját kezével írt tervrajzát! Hosszú ideje ezt keresem, és most végre megtaláltam!

– A kézirat nekem is csak nemrég jutott a birtokomba. Nem volt alkalmam jobban megvizsgálni ezt a becses kincset, de valószínűnek tartom, hogy hamisítvány!

– Bármikor felismerek egy eredeti Hérón-kéziratot, messere!

– Ha ez valóban az igazi polübolosz leírása, úgy nem hagyhatom, hogy rossz kezekbe kerüljön!

András villámgyorsan előrelendítette a karját, pengéjének hegye éppen egy arasznyira állt meg az idős mérnök gégéjétől.

– Ne feledd, hogy eladtad nekem! Különben biztosíthatlak róla, hogy nálam lesz a legjobb kezekben! Hiszen lássuk be, messere, neked évekbe telne megfejteni az írást, és a mérnöki összefüggésekre még akkor sem jönnél rá! Most pedig nyissátok ki a ládát!

A tengerészek felemelték az alkalmatosság fedelét, és megrökönyödve meredtek a tartalmára. Jó néhányan keresztet vetettek és imát kezdtek hadarni.

– Vegyétek ki! – parancsolt rájuk András, és szavának nyomatékot adott azzal, hogy pengéjének hegyét most egészen erősen a kapitány torkának nyomta, mire kiserkent az öregember vére.

Négy izmos matróz kellett hozzá, hogy kiemeljék a súlyos szerkezetet. A különös tárgy éppen úgy nézett ki, mint egy ember, csakhogy fából és fémből készült. A feje ijesztő oroszlánfejre hasonlított, két szeme helyén üveg csillogott. Lábai helyén kurta, vastag rudak látszottak.

– Mit gondolsz, Fontana, mennyi idős lehet a barátunk? – kérdezte András, miközben a kapitányt Janó gondjaira bízta, és odalépett az automatához, hogy megtapogassa.

– Úgy vélem, talán Arisztotelész korából származik! – felelte izgatottan az olasz mérnök. – Két éve került hozzám, és bár mindent megpróbáltam, nem sikerült beindítanom. A hátán van a szerelőnyílás!

András letette a kardját, vigyázva, hogy azért a keze ügyében maradjon, és a bőrtarisznyájából apró kalapácsokat, finom vésőket és különféle eszközöket halászott elő. Óvatosan leemelte a hátlapot, majd egy fáklyával megvilágította a belsejét. Óraműhöz hasonló szerkezet tárult a szeme elé. Néhány percig semmit sem tett, csak tanulmányozta a fogaskerekek, kallantyúk és az egymásba gabalyodott láncok kusza hálózatát. Összeráncolta a homlokát, mormolt valamit, aztán egy határozott mozdulattal benyúlt, és mintegy tíz hosszú percig azzal foglalatoskodott, hogy ide-oda csavargatta a furcsa kerekeket. Némelyiket kivette és eldobta, másokat vadonatúj helyre illesztette be. Egy üvegcséből sűrű olajat öntött egy rongydarabra, és alaposan megkente a fém alkatrészeket, különösen azokat a részeket, ahol a fogaskerekek érintkeztek. A matrózok, a kapitány, de még Fontana is lélegzet-visszafojtva figyelték. A csend már-már elviselhetetlennek tetszett, ám a következő pillanatban halk kattogás hallatszott, majd az apró fogaskerekek csikorogva megindultak, és az automata felemelte a kezét. András örömtől megrészegülten folytatta a munkát, és meg sem hallotta a babonás tengerészek ijedt kiáltozását. A kattogás egyre erősödött, a gépember forgatni kezdte a szemét, álla fel-le mozgott, majd megindult, és nagyon lassan tett néhány lépést.

– Madonna mia! – dörmögte a kapitány, és szaporán hányta magára a keresztet.

– Boszorkányság! Ördöngösség! – ordították halálra rémülve a matrózok. Eldobták fegyvereiket, és szélsebesen elszaladtak. Egyikük félelmében a tengerbe ugrott. Az alig pelyhedző állú hajósinas összekuporodott a főárboc tövében, és halkan vinnyogott. Két matróz felmászott az árbockosárba, és onnan rimánkodtak, hogy a tudós urak méltóztassanak elvinni a fedélzetről az ördögöt, mert addig ők le nem mernek jönni. Börki András pedig tökéletesen elégedett volt a dolgok ilyetén alakulásával.

– Úgy, úgy, ti szegény babonás férgek! – dörmögte a bajusza alatt nevetve. – Meneküljetek csak!

Senki sem maradt körülötte, csak Janó, a kapitány és Fontana. Az automata még mindig járt, de már egyre lassabban, és csak néhány lépésnyi távolságra jutott. Hirtelen megállt, a feje körbeforgott, kitátotta a száját, és ezek a szavak törtek elő a torkából:

– για πάντα, γιατί δεν έχω την καρδιά.

Sírásba fúló rimánkodás követte az érthetetlen mondatot: az elrejtőzött tengerészek, ha lehet, még jobban megijedtek a vastag érchangtól, és rekedten hadarták az összes szentek nevét és a hozzájuk tartozó fohászokat.

– Mit mondott? – kérdezte Janó egykedvűen.

– Nem értettem pontosan – vallotta be András. – Különös, régiesen hangzó szavak voltak, talán a nagy görög bölcsek nyelvén.

– Elképesztő! Egészen bámulatos! – kiáltott fel Fontana. – Hihetetlen, hogy működésre bírtad! Mondd, hogy csináltad?

– Ó, igazán egyszerű volt. Azonban csalódást okozott nekem ez a szerkezet, sokkal többet vártam tőle! Semmiben sem különbözik az eddig látott automatáktól!

– Azt akarod mondani, hogy te már megvizsgáltál más gépembereket? – hüledezett az olasz mérnök.

– Többtucatnyit, messere. És egyikben sem találtam meg azt, amit keresek. Hisz magad is láthattad, milyen lassú a mozgása!

– Nem értek egyet! Az, ahogy ez itt lépkedett és beszélt, egészen különleges dolog! Micsoda felfedezés! Micsoda vívmány!

András gúnyos mosolyra húzta a száját.

– Önmagában véve valóban az. Csakhogy az én terveimhez mindez kevés. Ez a szerkezet sem tudott semmi újat mondani, ezért aztán nem is viszem magammal. Itt hagyom neked, Danilo Fontana, teljék benne sok örömöd! Arrivederci!

András intett Janónak, aki a lefegyverzett kapitányt maga előtt tuszkolva elindult a bárkához.

– Hová visztek? – mordult rájuk az öreg tengeri róka.

– Csak a partig, biztosítéknak – nyugtatta meg András. – Nem szeretném, ha a forrófejű matrózaid utánunk jönnének.

A ladikba ugrottak, és Janó a vízbe rúgta a még mindig az orrban ülő holttestet. A fedélzeten kattogás hallatszott, majd az automata szörnyű géphangja újra elismételte a korábbi szavakat. Az idős olasz mérnök működtetni kezdte a szerkezetet. A kapitány a tarkójának nyomott penge hatására ütemesen forgatta az evezőlapátokat, miközben bosszúsan dörmögött a szakállába:

– Megölöm Fontanát! Ördögöt hozott a fedélzetre, most aztán örülhetek, ha találok új matrózokat, akik hajlandók egy elátkozott hajón szolgálni!

A bárka hamarosan a ködbe veszett, és kikötő hajói között lavírozva rögvest el is érte volna a rakpartot, ha a két fiatal lovag az utolsó percben másfelé nem irányítja. A sűrűn egymás mellett álló kereskedőhajók és gályák labirintusában hosszú percekig siklottak előre. A parancsnok gyanította, hogy mindez az ő tájékozódási képességét hivatott összezavarni. Végül elértek egy karcsú kis kereskedőhajót, és András háromszor hosszan füttyentett. A fedélzeten neszezés támadt, majd ledobtak nekik egy kötélhágcsót. András és Janó mászni kezdett, és a váradi nemes, mikor már biztosan megkapaszkodott a kötélben, elrúgta a csónakot a hajó oldalától.

– Egyenesen előre, capitano! – biztatta alkalmi evezősét. – Aztán jobbra, majd megint előre, hogy kijuss a nyílt vízre. Ha szerencséd van, és előbukkan a hold, megtalálod a hajódat!

A parancsnok halkan szitkozódva követte az utasításokat. Amint a kikötőben veszteglő gályák rengetegéből kijutott a nyílt tengerre és visszanézett, már maga sem tudta volna megmondani, hogy a ködbe burkolózott vízi alkalmatosságok közül melyikhez vitte oda a két fiatal lovagot az imént.

András kifújta magát, és vidáman megtapogatta a henger alakú tokot. Alexandriai Hérón saját kezével rótt betűi! Végre! Ígérem, hogy méltó leszek hozzád! Töprengéséből Janó hangja zökkentette ki, aki odafordult a kötélhágcsót felhúzó tengerészhez:

– A többiek?

– Még nem jöttek.

András megcsóválta a fejét, és morogva hozzátette:

– Jellemző! Gabriel már megint késik!

2.

Őexcellenciája Paolo Cristofano palotáját akkora fényűzéssel és olyan kiváló ízléssel rendezték be, hogy Gabriel de Sceleus egyik ámulatból a másikba esett, amint áthaladt a káprázatos folyosókon és termeken. Rendes körülmények között nem lepte meg a pompa, hiszen mióta bejáratossá vált a hatalmasok legbelsőbb köreibe, jóformán nap mint nap hasonló helyeken múlatta az időt: egyházi méltóságok házában ebédelt és élénken részt vett a teológiai disputákban, vagy hercegek szalonjaiban társalgott a legújabb politikai fejleményekről. Mindent tudott mindenről és mindenkiről, és tudásának apró morzsáiért olykor borsos árat kért. Ám az öreg Cristofanóról, erről a vén püspökről, Steno dózse titkos tanácsosáról olyan hírek terjengtek, hogy nem elég neki a világ összes kincse, és a mesés gazdagság, melyet otthonában felhalmozott, éppen csak egy hajszállal marad el Velence urának vagyonától. Házába csupán a kiváltságosak – a családtagok és a dózse – nyerhettek állandó bebocsátást, ám azok, akiket a befolyásos férfi első alkalommal magához rendelt, sok esetben a meghívó elolvasása után azonnal véget vetettek életüknek. Paolo Cristofano otthonából ugyanis csak kétféle módon lehetett kijutni: kőkolonchoz kötött zsákban, melyet a tengerbe dobtak, vagy örökké hűséges csatlósként. Ez utóbbi a látszat ellenére sem bizonyult jobb sorsnak, és aki ezt választotta, tisztában volt vele, némiképp rövid ideig meghosszabbította nyomorult életét.

Gabriel, ha nem a saját szemével látja, talán el sem hiszi mindazt, amit a püspökről rebesgetnek. A fiatal pap egyrészt örült, hogy kielégítheti kíváncsiságát, másrészt viszont pattanásig feszültek az idegei, hiszen tudta, itt ma éjjel óriási küzdelem vár rá, melyben könnyen otthagyhatja a fogát. A veszély élessé tette érzékszerveit.

A szolgák kék mozaikkal kirakott terembe vezették, melyet sok száz gyertya világított meg. A falifülkékben csodálatos szobrok álltak, és Gabriel szinte biztosra vette, hogy mind régi görög remekmű. Innen selyemkárpitokkal borított hosszú folyosó vitt egy hófehér falú rotundába, melyből szárnyas ajtó nyílt a püspök dolgozószobájába. A diakónus, aki bevezette, irigy pillantást vetett rá, amelyből Gabriel tudta, nem sokan jutnak el Cristofano házának e legszemélyesebb helyiségébe. Gabrielnek meg kellett állapítania, hogy minden berzenkedése ellenére igencsak élvezi a helyzetet. Tulajdonképpen kedvelte az öreget, és szívesen emlékezett vissza az egyetemen tartott izgalmas előadásaira, valamint az azt követő élénk vitákra. Valójában Gabriel akarta, hogy egyszer meghívják a palazzóba. Most, hogy végre teljesült a kívánsága, csak egyetlen cél lebegett a szeme előtt: véghez kellett vinnie a tervét.

Paolo Cristofano nyájasan üdvözölte a fiatal papot és hellyel kínálta a pazarul díszített szobában. Az asztalt roskadásig megrakták finomabbnál finomabb ételekkel, az ezüstkancsókba drága, illatos bort töltöttek. Gabriel térdre ereszkedett, megragadta feljebbvalója kezét, és hosszan megcsókolta a gyűrűt. Az idős, tokás püspök elégedetten megpaskolta az ifjú arcát, majd barátságosan talpra segítette.

– Gabriel de Sceleus! Örülök, hogy eljöttél!

– Megtiszteltetés, hogy a házadba hívtál, monsignore!

– Helyezd csak kényelembe magad, és egyél, igyál kedvedre! Számomra az a legfontosabb, hogy a vendégeim jól érezzék nálam magukat!

Bort töltött Gabrielnek, aki egy pillanatig meglepetten forgatta a kezében a kristályserleget: látott már különös üvegtárgyakat, tükröket, gyöngyöket és szobrokat, melyek Muránóból származtak, de ez a mestermunka egészen lenyűgözte. A püspök félreértette tétovázását, és göcögve megjegyezte:

– Mégiscsak igaz a szóbeszéd, miszerint te vagy ma Itália legügyesebb méregkeverője! Ám a gyanakvásod teljesen fölösleges! Szagold és ízleld meg ezt a bort, mindjárt látni fogod, hogy nem tartalmaz semmilyen ártó anyagot!

Gabriel összerezzent, aztán elmosolyodott. Természetesen tudta, hogy az egyházi férfi nem akar az életére törni. Egyelőre nem. Mohón belekortyolt a nedűbe, majd nyugodtan így szólt:

– Ó, hát ezt beszélik rólam az emberek? Ki hitte volna! Ám úgy vélem, a tudásom eltörpül excellenciád jártassága mellett, már ami a nagy hatású porokat és nedveket illeti! Minden vágyam, hogy e téren is tanulhassak excellenciádtól!

A hájas aggastyán felvonta a szemöldökét, és érdeklődő pillantást vetett rá. Odalépett a bársonnyal bevont pamlaghoz, letelepedett, majd intett a fiatal papnak, hogy üljön le vele szemben. Gabriel engedelmeskedett. A püspök kettőt tapsolt, mire a szolgák befejezték az ételek elrendezését az asztalon, és távoztak.

– Hagyjuk a formaságokat – mondta Paolo Cristofano. – Nem tagadom, egyik kedvenc tanítványomként tartalak számon. Mindig is figyelemmel kísértem a törekvő ifjú tehetségeket. Hány éve is jöttél Itáliába? Egy? Kettő? Mindegy… Igazán dicséretes, hogy ilyen rövid idő alatt az egyetemek büszkeségévé váltál! Ilyen fiatalon magiszteri rangot szerezni és előadást tartani a Bolognai Egyetemen nem kis teljesítmény!

– Köszönöm, monsignore!

– Csakhogy hallottam ám más dolgokat is felőled: a rossz nyelvek szerint titokban az ördöggel cimborálsz, és nem átallasz boszorkánysággal foglalkozni. Gabriel de Sceleus, a füvek és porok tudója, hurkok vetője, a tőr ismerője! Csak Isten és a megbízóid tudják, miféle mérgeket kevertél ki az elmúlt hónapok során. Éppúgy kiigazodsz az alvilágban, mint a legkifinomultabb körökben. Azt mondják, kedveled a szép kurtizánokat is, akiket aztán a sátán útjára térítesz!

Gabriel felnevetett.

– Ugyan már, jó uram, hisz azok a lányok már jóval előttem a kárhozatot választották!

A püspök jókedvűnek látszott.

– Tehát nem tagadod mindazt, amit az előbb mondtam?

– Miért tagadnám, monsignore? – vonta meg a vállát Gabriel. – Hisz magad mondtad, hogy hagyjuk a formaságokat…

– Bravo! – ütötte össze a tenyerét az idős férfi. – Akkor a lényegre térek: a Serenissima Signoriának szüksége van rád!

Így mondta, Serenissima Signoria. A fiatal pap arra gondolt, hogy a püspök idős kora ellenére milyen könnyen hajlik a reformokra. Még mindenki csak úgy hívta a köztársaságot, hogy Commune Veneciarum, kivéve néhány hatalmasságot, akik a jobban csengő Signoriát kezdték elterjeszteni. Gabriel vékony ujjai olyan erősen fonódtak az üvegkehelyre, hogy az majdnem megrepedt.

– Ez igazán hízelgő – mondta, és nagyot kortyolt a borból. – Most már csak az a kérdés, hogy nekem szükségem van-e a Signoriára.

– Nincs más választásod – felelte kedvesen a püspök. – Egyébként pedig busás jutalomra számíthatsz a szolgálataidért!

– Mit kell tennem?

– Beszéltem rólad Michele Stenónak. Ő is azt szeretné, hogy a kémünk légy!

– Milyen hírekre kíváncsi a dózse? – kérdezte óvatosan Gabriel.

– Ó, mindenfélére! Nemsokára megtudod az első küldetésed részleteit, most azonban együnk, mert farkaséhes vagyok!

Gabriel egyetértően bólintott. Az asztalhoz telepedtek és hozzáláttak az első fogáshoz. Miközben ettek, a püspök élénk társalgásba fogott:

– Azt hallottam, Gabriel, éppen arra készültél, hogy elutazz!

– Igen. Túl sok időt töltöttem Itáliában, ideje hazatérnem Magyarországra.

– Attól tartok, el kell halasztanod az utazást!

– Ha a Signoria is úgy akarja…

– Miért is mennél el innen? Hisz mindened megvan, amit csak akarsz… Befolyásos barátaidra mindig számíthatsz, és csodás jövő vár rád. No meg úgy mondják, szép vagyont is örököltél!

– Méltóságod mindent tud rólam! – hajtotta meg a fejét Gabriel. – A Scanti-birtokok negyedrésze került a tulajdonomba, anyám ága révén!

– Látod, Gabriel, talján vér csörgedezik az ereidben! Nem szabad megtagadnod őseidet!

A fiatal pap kényszeredetten elmosolyodott. Nem szeretett erről beszélni, mert a rokonaival felelevenített vérségi kapcsolat évek óta rémisztő emlékként kísérte. Egyedül az öreg Giorgio Scantira tudott őszinte szívvel visszagondolni, aki azonnal pártfogásába vette, amint olasz földre tette a lábát. De az öreg Scanti mester tavaly meghalt, és azóta Gabriel, ha lehet, még jobban gyűlölte mindazokat, akiknek valaha közük volt az anyjához.

Gabriel, amint Itáliába jött, azt tűzte ki elsődleges céljául, hogy kideríti, ki volt az anyja, az a titokzatos udvarhölgy, aki a születése előtt néhány évvel Zsigmond udvarába került. Giorgio Scanti nem titkolta tovább a fiú elől származásának részleteit: édesanyja, Margareta Scanti, nemesi család legkisebb sarjaként nőtt fel, és egy nápolyi hercegnő udvarába került. Innen Magyarországra keveredett, és Mária királynő kedvenc udvarhölgye lett. Zsigmond szinte azonnal szemet vetett a szép olasz kisasszonyra. Bűnös viszonyuk eredménye hamar megmutatkozott, és a lányt kilenc hónapig egy vidéki birtokra száműzték. Margareta haza akart térni, de miután a családja megtudta, mi történt vele, egyszerűen kitagadták. Belehalt a szülésbe, és a Scanti család nem akarta befogadni az árván maradt fattyút. Egyedül Giorgio Scanti, e távoli kuzin támogatásának köszönhetően és Zsigmond jóindulata révén sikerülhetett Gabrielnek életben maradnia. Amikor az ifjú pap felkereste anyja családját, becsapták az orra előtt az ajtót. A szerteágazó rokonságban egyetlen unokatestvér sem akadt, aki hajlandóságot mutatott volna arra, hogy megértő szeretettel fogadja. Zabigyerek, büdös korcsfajzat – ezekkel a szavakkal illették, és Gabrielnek olykor menekülnie is kellett egy-egy hevesebb vérmérsékletű, kivont karddal fenyegetőző nagybácsi elől. Az első perctől gyűlölte őket, és csak egyetlenegy tény gátolta meg abban, hogy megszakítson velük minden kapcsolatot: Giorgio Scanti felhívta a figyelmét arra, hogy mivel Margareta testvérei utódok nélkül haltak meg, a családi vagyon egy része őt illeti. A birtokokat az unokatestvérek természetesen már régen felosztották egymás között, és rettenetesen felháborodtak, amikor Gabriel előállt öröklési jogával. Csakhogy addigra az ifjú magiszter már a legkiválóbb jogtudorok házába lett bejáratos, és a Minor Consiglio tagjai, a dózse közvetlen tanácsosai között is akadtak barátai. Az öreg Scanti mester is latba vetette minden befolyását, így Gabriel nagyon hamar hivatalosan is rátehette a kezét az őt megillető földekre és azok teljes bevételére. Ezzel még jobban felszította a rokonság haragját, és az unokatestvérek indulata csak akkor csillapodott, amikor eljutott hozzájuk a pletyka: a fiatal pap nem más, mint nagy hatalommal bíró boszorkánymester. Mivel rettegtek mindennemű rontástól és méregtől, többé a közelébe sem mertek menni a fiúnak.

A Scantik nyughatatlan vére igen rossz vér, de szerencsére csak félig tartozom közéjük.

Gondolataiból Paolo Cristofano szavai rángatták vissza a valóságba:

– Jól érzed magad, Gabriel? Sápadtnak tűnsz…

– Minden rendben, monsignore. Mindössze az a kérésem, hogy ne beszéljünk az anyám családjáról!

– Rendben van. Akkor beszélgessünk az apádról. Azt pletykálják rólad, hogy Zsigmond fattya vagy!

Gabriel ingerülten dobolt ujjával az asztalon.

– És ha az vagyok? Miért fontos ez?

– Tudnom kell, milyen érzéseket táplálsz atyád iránt. Hallottam, hogy sűrűn váltasz vele levelet, és még sűrűbben a Domina Reginával!

– Talán valami kifogásod van ellene, nagyuram? – kérdezte fagyosan a fiú. – Ha ezt tudod, akkor a leveleket is bizonyára elolvastad, melyekből kitűnik, hogy csupa ártatlan dologról értekeztünk!

A püspök fekete bogárszeme éberen csillogott.

– Si, si, va bene. Semmi kifogásom nincs ellene, édes fiam! – bólogatott engedékenyen. – Csak szeretném, ha tisztán látnád Zsigmond és Magyarország helyzetét. Zsigmond törvénytelenül ül a trónján, és egyre csak gyengül, míg a Signoria elképesztő iramban erősödik. Tudod-e, hogy a dalmát városok a mi kezünkön vannak? A Magior Consiglio megvette Zárát Nápolyi Lászlótól százezer dukátért!

– Nápolyi Lászlótól mint magyar királytól? – kérdezte keserűen Gabriel.

– Pontosan!

– Akkor az egy érvénytelen szerződés lehet. Biztosíthatlak, hogy Zsigmond ezt nem fogja tűrni!

– Úgy véled? – hajolt közelebb érdeklődve a püspök.

– Igen, úgy. Értesüléseim szerint Sebenico városa, bár eladták a Signoriának, még mindig ellenáll!

– Sebenico be fog hódolni, már csak idő kérdése – mondta meggyőződéssel az idős férfi. – Ez kevéssé zavar engem. Van éppen elegendő forrongás a közvetlen közelünkben is. Jelenleg három pápánk van, és ezt az áldatlan állapotot meg kell oldani!

– Csodálkoztam is, hogy méltóságod itthon tartózkodik, míg minden egyházi ember Pisában van a zsinaton!

– A pisai zsinat – legyintett ingerülten Cristofano – ostoba színjáték, semmi más! Összehívtuk, hogy megszüntessük a skizmát. Annak rendje s módja szerint kiátkoztuk római Gergelyt meg avignoni Benedeket, csakhogy nekik eszük ágában sem volt lemondani a trónról! Megválasztottuk Philargi bíborost és V. Sándor pápát csináltunk belőle. És most két pápa helyett három pápánk van!

– Már nincs, hiszen Sándort éppen két hete, hogy megmérgezték. Jelenleg üres a pápai trón!

– Vigyázz, mit beszélsz Gabriel! Ki és hogyan mérgezte volna meg?

– De hiszen mindenki tudja, hogy Baldassare Cossa tette el láb alól – szögezte le a fiatal magiszter. – Pedig szerencsétlen Philargi igazán úgy táncolt, ahogy Cossa fütyült neki! A kardinálisok a mai napig félnek tőle. És ma reggel érkezett a hír, hogy Cossa meg is választatta magát a ferde torony alatt: immár ő XXII. János!

A püspök elgondolkodva nézte a fiatal, szőke papot.

– Mi a véleményed Cossáról?

Gabriel beleharapott egy csirkecombba, és mialatt a húst rágta, a válaszon agyalt.

– Nem hazudok neked, nagyuram: mélyen megvetem! Ez egy volt zsoldos, hamisítatlan kalóz, aki hosszú éveken át kegyetlenkedéseivel szerzett magának hírnevet. Az útonállók kapitányának nevezik. Ravasz róka, aki bármire képes a hatalomért. Inkább katona, mint egyházi személy, és azt beszélik, hogy a Bolognai Egyetem is csak nagy nyomásra adta meg neki a doktori fokozatot. Csakhogy elismerem, Philargi gyenge volt, világi hatalom sosem állt mögé. Cossának ez sikerülhet, hiszen úgy hírlik, máris szövetségeseket keres. Firenze és Velence mellette áll, de még a franciák, az angolok és a csehek is. Cossa, ha elég ügyes, nevető harmadikként könnyedén megnyerheti magának a skizmát.

– Jól van, Gabriel! Magam is így vélekedem a dologról! A Signoria mindenben Cossát, akarom mondani XXII. Jánost támogatja! Ezért az lesz az első feladatod, hogy elmész az új pápa bolognai udvarába, és a szolgálatába állsz. A jelentéseidet személyesen nekem küldöd! Aztán ha elég befolyásra teszel szert, Zsigmond udvarába is visszatérhetsz. Konkrétan az érdekel, hogy vajon Zsigmond melyik pápának fogad obedientiát a három közül.

– Ez nehéz kérdés. A budai udvar római Gergelyhez hűséges. De nem tartom elképzelhetetlennek, hogy Zsigmond áttér Cossa pártjára. Természetesen a megfelelő ellenszolgáltatás fejében!

– És mi lenne ez az ellenszolgáltatás?

– Nos, ezt kellene nekem kideríteni! Nemdebár?

A püspök elégedettnek látszott.

– Most, hogy két nappal ezelőtt a Mors Imperator elragadta Rupertet, a Német-római Birodalom uralkodóját, nagy harc kezdődik a trónjáért. Mondd csak, Gabriel, szerinted Zsigmondnak mekkora az esélye arra, hogy elfoglalja a helyét?

– Ez természetesen a választófejedelmektől függ, és még semmit sem lehet tudni arról, hogy mikorra hívják össze a nagygyűlést. Úgy gondolom, Zsigmond nagyon is esélyes, főleg, ha elnyeri Cossa támogatását is!

A püspök hümmögött.

– Igen, ha megnyeri magának Cossát…

Gabriel megkóstolta a fügét, majd miután leöblítette a torkát a zamatos borral, folytatta a társalgást.

– Csak egyvalami nem fér a fejembe: hogyan tudta Cossa olyan ügyesen megmérgezni Philargit?

– Azt hiszem, túl messzire mész, Gabriel! – A püspök dühösen felállt, de abban a pillanatban megszédült és vissza kellett ülnie.

A fiatal pap közelebb húzta magához a gyümölcsöstálat, megbontott egy hibátlan gránátalmát, és miután kiette a magokat, megkérdezte.

– Rosszul érzed magad, Signore Cristofano?

A püspök ajka kiáltásra nyílt, de hang nem jött ki rajta. Tekintetébe rémület költözött, amikor rádöbbent, hogy megmérgezték.

– Most bizonyára azt kérdezed magadtól, hogyan csináltam – mondta szenvtelen hangon Gabriel. – De ez szakmai titok, mon amice, és meg kell értened, hogy nem adhatom ki egy rivális méregkeverőnek. Ebből már azt is sejtheted, hogy életben hagylak.

Amikor kezet csókoltam neked, a gyűrűm érdes végével felkarcoltam a bőrödet, és a nedveidbe juttattam a mérget.

Gabriel végzett a gyümölccsel, majd felállt és odalépett a bénult püspökhöz.

– Nem kell aggódnod, excellenciás uram, ettől a szertől csak mozdulatlan és csöndes leszel, de mindent látsz és hallasz majd, ami körülötted történik. Azt tanácsolom, legközelebb vigyázz, kit engedsz be a házadba. Azzal, hogy életben hagylak, fontos üzenetet adok át a Signoriának: jobban teszitek, ha megtanuljátok félni Luxemburgi Zsigmond nevét! Azt képzeled, hogy atyámuram átengedi nektek Zárát? Azok a levelek, amelyeket te is elolvastál, nem éppen ártatlan dolgokról szóltak, csak hát ugye, te nem ismered a Zsigmond és közöttem folyó üzenetváltások titkos tartalmát! Mindent vissza fog hódítani, és ti kamatostul megfizetitek az engedetlenségetek árát! Ami pedig Cossát illeti… Nos, tudom, hogy te vagy az első számú méregkeverője, és valahol itt kell lennie annak a levélnek, amelyben megbízást ad neked arra, hogy keverd ki a Philargi ellen használt főzetet.

– Át… ko… zott… – préselte ki a foga között a püspök, és gyűlölködve nézte a fiatal papot.

Gabriel odalépett a szekreterhez, és a püspök nyakából kicibált kulccsal kinyitotta az ajtaját. Hosszasan turkált az iratok között, de néhány perc múlva rá kellett jönnie, hogy rossz helyen keresgél. Paolo Cristofano petyhüdt arca torz vigyorba rándult. Az ifjú magiszter körbesétálta a szobát, és alaposan megvizsgált minden tárgyat.

– Elismerem, monsignore – mondta társalkodó hangnemben –, hogy a Serenissima hatalomvágya kielégíthetetlen. De benned római vér is csörög, nem tartod szomorú dolognak, hogy megbomlott az öthúrú viola csodálatos harmóniája?2 – Kérdő pillantást vetett a püspökre, majd felsóhajtott: – Persze hogy nem, hiszen pénz beszél! De nem ítélkezem fölötted, talán én is ezt tenném a helyedben.

Az ifjú pap a polcokon sorakozó régi fóliánsokat vette szemügyre, miközben szeme sarkából a püspök arcának apró rezdüléseit figyelte. Megelégedéssel nyugtázta, hogy amint a könyvek között kezdett kutakodni, az idős férfi bőréből kifutott a szín, és lélegzete mind szaporábban zihált a torkában. Látszott rajta, hogy iszonyatos erőfeszítést tesz arra, hogy megmozdulhasson, de a méreg hatása tehetetlenségre kárhoztatta. Gabriel módszeresen átnézte a könyveket, és az egyikben legnagyobb örömére megtalálta Cossa saját pecsétjével ellátott bíborosi levelét, melyet Cristofanónak címezett, és amelyben megköszönte, hogy amaz a sokáig latolgatott halálnemek közül milyen nagyszerű érzékkel választotta ki a mérgezést. Az irat azt is tartalmazta, hogy a püspöknek mikor és hogyan kell végrehajtania a gyilkosságot, és ezért mekkora jutalmat remélhet. A levelet eltette, majd merő kíváncsiságból tovább olvasgatta a gondosan elrejtett többi iratot.

– Nohát, hogy te micsoda aljasságokat műveltél, excellenciás uram! Sokan vannak, akik egész kis vagyonokat adnának ezekért a papírokért! – Csöndesen kuncogott. – Drága amice, tudom, hogy amint kiteszem innen a lábam, vérdíjat fogsz kitűzni a fejemre! A saját érdekedben kérlek, hogy ne tedd! Nemcsak azért, mert kár lenne az igen jól képzett bérgyilkosaidért… a barátaim gyorsan elintéznék őket… hanem mert még el találnám juttatni ezeket az iratokat a dózséhoz, aki azt hiszi rólad, hogy feltétlen híve vagy! Kár lenne ezért a szépen berendezett házért is…

Paolo Cristofano megmozdult. Esetlenül előrelökte a karját és levert egy tálcát az asztalról. A csörömpölés hangjára megfagyott Gabriel ereiben a vér.

Túl sokáig piszmogtam az iratokkal, és nem vettem észre, hogy mindjárt elmúlik a méreg hatása! Ó, Gabriel, te ostoba! Máskor ne felejtsd el: számolni a perceket, számolni, számolni!

A fiatal pap kirohant a szobából nyíló erkélyre, és körbenézett. Amúgy is ezt a menekülési útvonalat tartotta a legmegfelelőbbnek, még a palazzóba való megérkezésekor is. A Canal Grande partján álló épület alatt sötéten hullámzott a víz, és Gabriel akárhogy meresztette a szemét, nem tudott rajta kivenni semmilyen mozgást. A szobából ekkor még hangosabb csörömpölés hallatszott, és Gabriel tudta, hogy nem maradt sok ideje. Fürgén mászni kezdett, és éppen az első emelet egyik gazdagon faragott ablakkeretébe kapaszkodva függött a levegőben, amikor meghallotta a püspök rekedt, állati üvöltését:

– Fo… fogjátok el!

A fiatal pap leereszkedett a földszinti ablakpárkányra, majd onnan leugrott a földre. A palazzo ajtaja kinyílt, és tagbaszakadt testőrök rontottak ki, kezükben kivont karddal. Gabriel inaszakadtából rohanni kezdett a part mentén, a nyakában érezte üldözőinek lihegését. Pillanatok kérdése volt, hogy utolérjék.

– Hasra, Gabriel! – hallotta oldalról, a sötét víz felől.

Azonnal lebukott. Két nyílvessző szelte át a levegőt halk szisszenéssel, és az egyik célba is talált: egy katona jajszó nélkül hanyatlott az utcakőre. A víz fölött lebegő köd életre kelt: egy gondolán álló emberalak bontakozott ki belőle. Egyik kezében számszeríjat tartott, a másikban evezőlapátot. A fiatal magiszter felállt és szemvillanás alatt a parthoz húzó gondolába ugrott.

– Add ide az íjat, Tomaso!

Gabriel magabiztos kézzel ajzotta fel a kis fegyvert, melyből gyors egymásutánban két lövést adott le. Bár ő nem tévesztett célt, a két felbukó alak ezúttal nem végezte be csöndesen: hörgésük még sokáig kísértett az éjszakában.

– Tisztuljunk innen! – kiáltotta az olasznak.

– Azonnal! – felelte Tomaso, és erőteljesen ellökte a gondolát a parttól.

Közben Gabriel újra felhúzta az ideget a kézi szerkezeten, és gondosan célozva kilőtte az apró nyilakat. Elmosolyodott, amikor a szelíd surrogást vérfagyasztó üvöltés követte. Sokkal jobban szerette a kis íjat, mint korábban a tőreit, és magában áldotta Börki András tehetségét, amiért ilyen remek, hozzáillő fegyvert készített neki.

Tomaso befordult az egyik csatornába, majd onnan a következőbe, és olyan sebes iramra fogta a gondolát, hogy üldözőik rövidesen elvesztették a nyomukat. Csatornáról csatornára haladtak, és bámulatos gyorsasággal változtatták a helyüket a vízi labirintusban.

– Sokáig maradtál odabent! Már azt hittem, elkaptak! – korholta Tomaso Gabrielt.

– Bocsánat! – mentegetőzött a fiatal pap. – De tudd, hogy jobban alakultak a dolgok, mint reméltem!

Fertályóra múlva a gondola már újra a Canal Grandén úszott, ezúttal a kikötő felé. A hajók között lavírozva elérte a kereskedőhajót, és a két fiatal férfi csakhamar a fedélzetre lépett.

– Na végre! Mi tartott ennyi ideig? – Börki András aggódva a barátai elé sietett.

– Gabriel majdnem rajtavesztett az egészen! – mondta Tomaso.

– Minden rendben ment, csak kissé elfeledkeztem az időről! – helyesbített az ifjú pap. – És te megszerezted a tervrajzot?

– Megszereztem. Az automata viszont értéktelennek bizonyult, nem is hoztam magammal! Hanem ez volt az első gépember, amelyet beszélni hallottam. Néhány szót mondott, aminek nem tudtam megfejti a jelentését: για πάντα, γιατί δεν έχω την καρδιά.

Gabriel tűnődve meredt maga elé, aztán felkapta a fejét, és rosszalló pillantást vetett Andrásra:

– Nem megmondtam, hogy gyakorold többet az ógörögöt, te lusta disznó?

– Hiszen folyékonyan tudok írni és olvasni!

– Lehet, de a beszélt nyelvvel hadilábon állsz!

– Ugyan, kivel beszélgetnék manapság éppen ógörögül?

– Talán a tudós professzorokkal az egyetemen, akik nem hagyják, hogy megkopjon az ősök nyelve! No, a gépembered ezt mondta: örökké élek, mert nincs szívem!

– Furcsa egy mondat…

– Furcsa vagy nem furcsa – vetette közbe idegesen Janó –, ráértek ezt később megbeszélni! Hanem most azt mondom, horgonyt fel, és irány a tenger! El innen, ebből az átkozott városból!

– Igazad van, Janó! Gyerünk haza! – hagyta helyben Gabriel.

Börki András megkereste a kapitányt, és a legénység félóra múlva felvonta a horgonyt. Az utasok elfoglalták szállásukat. Egyedül Tomaso maradt a fedélzeten, mert még mindig nyugtalan volt az üldözőiket illetően. Csak akkor vonult vissza aludni, amikor már jókora távolságra kerültek a rakparttól.

Hajnalban Gabriel a hajó orrába ment, és élvezettel nézte az alant fodrozódó vizet. Jó, csípős szelet kaptak, a köd is eloszlott, és friss zöldben pompázó, erdőkkel borított partok mentén vitorláztak. A fiatal magiszter arcát a felkelő nap sugaraival süttette, és mélyeket szippantott a sós levegőből. Azon gondolkodott, hogy milyen lesz nemsokára hazatérni és új életet kezdeni a budai udvarban. Sok munka vár ránk, nagyon sok. Aztán a gépember beszéde ködlött fel benne: örökké élek, mert nincs szívem! Milyen különös… Vajon ki adhatta a szájába ezeket a szavakat? Szerencsétlen, bolond flótás lehetett!

Gabriel megvonta a vállát. Még egy darabig egykedvűen bámulta a hajó oldalán megtörő hullámokat, aztán elindult, hogy reggeli után nézzen.

3.

1410. Szent Iván havának3 eleje, Buda

Borbála gyorsabb iramra ösztökélte a lovát, mert késésben volt. Pontosan számon tartotta, hogy ezen a délelőttön hány személyt fogad audienciára: a főúri dámák, lovagok és egyházi méltóságok mellett két titkos vendég is arra várt, hogy a színe elé járulhasson, ezért korábban kellett kezdenie a napot. Nem tehetett róla, hogy mint már annyiszor, most is elfeledkezett az időről. A hajnali lovaglás olyan erősen a szenvedélyévé vált, és ezúttal az ébredő tavaszi táj szépsége is annyira elbűvölte, hogy iszonyatos erőfeszítésébe került eszébe idéznie mindama kötelezettségeket, amelyek miatt vissza kellett térnie a palotába. Az, hogy az udvari népek mit szólnak különc szokásaihoz, egyáltalán nem érdekelte. Az alig tizenkilenc esztendős királynő szilaj természete, dacos szabadságvágya és túlcsorduló életöröme egyszerre megdöbbentett és lenyűgözött mindenkit.

Borbála élt és virult, és ha megkívánt magának valamit, azt azonnal meg is szerezte. Senki sem vethetett a szemére semmit, és senki sem mert ellentmondani neki, hiszen az ifjú regina alig egy évvel ezelőtt magával a halállal nézett farkasszemet.

Ó, az az átkozott szülés! Az a borzalmas halálfélelem, ami berágta magát a csontjaiba, amikor a bábák rémült arcára nézett! Sosem felejtette el a fiatal spanyol orvost, aki az éjszaka közepén érkezett, és fekete, kemény táskájából ijesztő késeket és fogókat vett elő. A fémek nyisszanása, a hús és a csont reccsenése még sokáig kísértette álmában. Ordítva imádkozott a Szűzanyához, hogy szabadítsa meg a fájdalomtól. Aztán Zsigmondot hívta, hogy végső búcsút vegyen tőle. A király sírva csókolta a kezét, és könyörgött neki, hogy legyen erős. Borbála pedig küzdött, és megnyerte a csatát. Három napig hánykolódott lázasan, de összeszorította a fogát, és a negyedik nap reggelén felkelt az ágyból. A lehető leggyorsabban el akarta felejteni a szenvedést, de amint a gőgicsélő gyermekre nézett, minden újra eszébe jutott, és elborította a düh. Mennyi fájdalom, mekkora kockázat, és mindez miért? Egy lányért.

Az első héten úgy érezte, hogy gyűlöli a kis Erzsébetet, és felháborodását még az is tetézte, hogy Zsigmond a kelleténél több időt töltött a gyermekkel. Az apa túláradó rajongása az egész udvart meglepte. Zsigmond óriási összegeket költött a kis hercegnő kényelmére, és nem telt el úgy nap, hogy ne látogatta volna meg. Borbála viselkedésében a második héten állt be gyökeres változás. Amikor a karjába vette és szoptatni kezdte Erzsébetet, sírva fakadt, mert különös gondolatok és érzések lepték meg. Rádöbbent, hogy a kislány senki másra nem hasonlít annyira, mit őrá. Ugyanaz a vöröses haj, ugyanaz a pajkos tekintet. Erős védelmezési ösztön kerítette a hatalmába, és elhatározta, hogy mindent megtesz azért, hogy a gyermek megérje a felnőttkort. Szolgák hada leste Erzsébet minden mozdulatát, és gondoskodtak róla, hogy kicsattanó egészségnek örvendjen.

Csak azok a rossz nyelvek ne lennének…

Az ifjú királynőt semmi sem dühítette jobban, mint amikor az jutott vissza a fülébe, hogy nem tud fiúörökösnek életet adni. Az a pletyka is elterjedt róla, hogy többé egyáltalán nem lehet gyermeke. Borbála azzal vigasztalta magát, hogy még fiatal, és bármikor a világra hozhat egy életerős fiúgyermeket, de az utóbbi esztendő sikertelensége aggodalommal töltötte el. Pedig Isten a tudója, hogy próbálkozásoknak nem voltak híján, és tulajdonképpen nagyra becsülte Zsigmondot azért, mert az egyszer sem említette, hogy jobban örült volna egy fiúnak, vagy hogy türelmetlenül várná a trónörököst. A királynő ennek ellenére alávetette magát a legkiválóbb orvosok vizsgálatának, kipróbált minden létező gyógyfüvet, és külhonból meghozatta a legjobb elixíreket, ám a várt hatás nem jelentkezett. Az elmúlt fél évben már maga kotyvasztotta a gyógyfüves löttyöket, és nem akadt olyan növény, amelynek az ízét ne ismerte volna.

Azért egy fiú mégiscsak jó lenne, gondolta magában a királynő, miközben megérkezett a palota udvarára, és leugrott a csatakos kanca nyergéből. Az istállófiúk elvezették a lovat, Borbála pedig, mielőtt a lakosztályába ment volna átöltözni, betért a házi kápolnába. Hosszan térdelt Boldogasszony oltára előtt, és csöndesen imádkozott.

Csak ezt az egyet kérem tőled, ezt az egyetlen egy dolgot! Ígérem, hogy soha többé nem kérek semmit, ha teljesíted a kívánságomat!

Borbála úgy vélte, hogy ha sikerülne fiút szülnie, azzal letudná kötelezettségeit a koronával szemben. Utána nem kívánt több gyermeket, hiszen tisztában volt vele, hogy a sok szülésben mennyire elhasználódik az asszonyok teste: szemük alatt táskák nőnek, arcuk felpüffed, mellük, hasuk megereszkedik, természetes bájaik idejekorán elhervadnak. Borbála pedig egyik legfontosabb fegyverének tökéletes alakját tartotta, mely a nehéz terhesség ellenére sem veszített semmit ruganyosságából. Arcának szépsége még mindig magán viselte a kislányos hamvasságot, miközben idomai asszonyosan teltebbé váltak. Nem csoda, hogy Zsigmond erőteljesebben beléhabarodott, mint valaha, és szerelméhez még akkor sem férhetett semmi kétség, ha éjszakáról éjszakára megszegte a házastársi hűséget. Borbála természetesen tudott a dologról, és nem is zavarta különösebben, elvégre hamar megtanulta, hogy a királynak ehhez, és sok minden máshoz is joga van. Arra azonban vigyázott, hogy a szerencsés úri kisasszonyok közül egynek se legyen elég ideje túlságosan megkedveltetni magát a királlyal, és bolondos álmokat szőni arról, hogy kitúrja őt a férje kegyeiből. Ám az, hogy e rengeteg ágyas közül egy sem vetett fattyat, meglepte a királynőt. Nem mintha félt volna egy balkézről született fiúgyermektől, az ilyen esetekre előre kigondolt tervet kovácsolt, melyben mind az anyát, mind a porontyot egyszerűen felkoncolnák a Cillei család megbízható csatlósai. Hanem az a felismerés vert gyökeret benne, hogy talán Zsigmond nem képes többé fiút nemzeni.

Igen, benne van a hiba, és nem bennem! – mondogatta magának Borbála egyre nagyobb meggyőződéssel. Egész kis könyvtárat gyűjtött már össze az emberi porhüvely dolgairól, és lassan képzettebbé vált, mint némely külhoni egyetemen tanult doktor. Lankadatlan hévvel tanulmányozta a belső szervek elhelyezkedését bemutató rajzokat, és miután mindent elolvasott, arra a következtetésre jutott, hogy egy bizonyos kor után a férfiak magja egyszerűen felhígul, és már nem képesek fiút nemzeni. Ez történt Zsigmonddal is… Csak egy lányra tellett tőle, és az idő előrehaladtával már nem is lesz képes többre!

Elképzeléseit nem osztotta meg a férjével, mert nem akart az önérzetébe taposni, és tulajdonképpen nem is haragudott rá emiatt. Hiszen a ravasz Zsigmond szemmel láthatólag magától is hasonló következtetésre jutott, különben nem hangoztatta volna egyre-másra, hogy Erzsébet lesz az igazi, egyetlen követője a trónon, és ha majd férjhez megy, a jövendőbelije csak társuralkodóként vehet részt a kormányzásban. A Sárkányosoknak mind fel kellett esküdniük a kis hercegnő védelmére, és Borbála elégedettnek érezhette magát, hiszen biztosítva volt a nőági örökösödés.

Azért egy fiú jó lenne…

A királynő a kápolnát elhagyva felsietett a lakosztályába, hogy megfürödjön, megreggelizzen, és elkezdje a napot. Az István-torony melletti új, pompás épületben szintenként három szoba, fürdőszoba és egy tágas fogadóterem kapott helyett. A második emeletet teljes egészében a királynő birtokolta, és a pazar berendezés, a drága függönyök, a falakon függő olasz festmények arról árulkodtak, hogy Borbála mindennél jobban szereti körülvenni magát szép és drága dolgokkal. Mielőtt elkezdte az audienciát, a hölgyeivel együtt a szalonba vonult, és vidáman elcsevegett velük az előző napi lovagi tornáról. A hölgyek varrogattak, de csak azért, hogy délelőtti unalmukat valamiképpen elűzzék. Borbála szórakozottan bámulta őket, és jókat kacagott a megjegyzéseiken, amelyeket a lovagok vádlijára és izmos fenekére tettek. Mulattatta az efféle beszéd, és amikor kiválasztotta az udvarhölgyeit, szem előtt tartotta, hogy cserfes, szókimondó lányok legyenek, akik hozzá hasonlóan szabatosak, és az élet dolgaiban helyén van az eszük. Az ájtatoskodó, csöndes asszonyokat nem szerette. A királynő kedvét lelte abban, hogy beletúrjon a varróládába, kézbe vegye a hímzőrámát, az arany- és ezüstfonalat, megtapogassa az olasz, spanyol, hollandus varrásokat, gyönyörködjön a pávás, rózsás, tulipános hímzésekben, takarókban, ruhaanyagokban, pihekönnyű fátylakban, de ő maga sohasem bírt elég türelemmel ahhoz, hogy ilyeneket készítsen.

– A szövés, varrás, főzés, és úgy egyáltalán, a szobában való kuksolás a cselédek dolga! – mondogatta az udvarhölgyeinek. – Ha van hozzá kedvetek, piszmogjatok ezekkel az anyagokkal, de én tudok ennél különb szórakozást nektek!

Borbála tavasszal gyönyörű függőkerteket telepített a királyi lakosztályok közvetlen szomszédságába szökőkutakkal, árnyas pihenőhelyekkel. A várpalota nyugati oldalán hatalmas gyümölcsöskertet hozott létre, melyben hölgyeivel kedvére barangolhatott. Közös labdajátékok, lovaglások, lombok alatti olvasgatások tették színesebbé mindennapjaikat.

Ám ezen a reggelen Borbála sietett. A hölgyeit elengedte a szokásos sétára a kertekbe, és a fogadóterem felé vette az irányt. Az első vendég, akit az egyik udvari dáma ajánlott be hozzá, már régóta az ajtó előtt várakozott. Hajlott hátú, ránctalan öregasszony volt, és két grófnő kísérte.

– Felséges úrnő! – hajtottak térdet mindhárman.

Borbála intett, hogy felegyenesedhetnek, és várakozó pillantást vetett az idős asszonyra.

– Nincs sok időm – mondta –, ezért gyorsan add elő, hogy mit akarsz!

– Azt hallottam, felséged szeretne egy fiúgyermeket. Én tudok egy kiváló módszert, amit jó szívvel felséged figyelmébe ajánlok!

Borbála általában szerette az egyenes, tiszta beszédet, a túlcifrázott mondatok bosszantották. De a vendég vakmerősége egyszerre meglepte, és felforralta benne az epét.

– Kitől hallottad ezt? Honnan veszed, hogy a segítségedre van szükségem? – vonta fel a szemöldökét.

A grófnők elsápadtak. Az öregasszony mosolyra húzta fogatlan száját.

– Bocsásd meg a tudatlanságomat, szép felség! Mentségemre szolgáljon, hogy csak a javadat akartam! Megértem, ha nem óhajtod kipróbálni a szert, amit felkínálok!

– Miféle szerről van szó?

A vendég elővett egy tégelyt, és reszkető kézzel átnyújtotta Borbálának.

– Ebből egy diónyi mennyiséget kell lenyelned minden teliholdkor, miközben el kell mondanod egy varázsigét! Az igét azonban csak négyszemközt mondom el neked! Ezután feküdj be az urad mellé, és csináljátok azt… Meglásd, egy hónap múlva fiúval leszel várandós!

– Biztosíthatlak, úrnőm – szólt közbe félénken az egyik grófnő –, hogy ez igen remek módszer, magam is kipróbáltam, és nem maradt el a hatása! A második és a harmadik fiam is így fogant!

– Mi az ára? – kérdezte a királynő.

– Két arany.

– Az sok. Hanem várj, előbb megkóstolom!

Borbála kinyitotta a tégelyt. Ujja begyét belenyomta a zöld masszába, majd a szájához emelte és megízlelte. A következő pillanatban mérgeset toppantott, és a tégelyt hozzávágta az előtte állóhoz.

– Mit képzelsz, te sehonnai? Te ostoba boszorkány! Azt hitted, becsaphatsz? Azt hitted, nem ismerem a füveket? Ez sima maszlag és csalán keveréke! Még hogy varázsige! Tudod-e, hogy mit tesz az egyház a babonásokkal?

Borbála csengetett, mire két testőr lépett a terembe.

– Vigyétek és vesszőzzétek meg ezt a banyát, aztán állítsátok ki a város közepére, hadd lássa mindenki, mi jár a csalóknak! Benneteket pedig – fordult a két remegő grófnőhöz – meg ne lássalak többé a palotában!

– Felséges úrnőm, könyörülj rajtam! Nem akartam semmi rosszat! – visította rémülten az öregasszony. – Kegyelmezz nekem, hét árvát nevelek egyedül!

Borbála szemében vad harag villant.

– Úgy? Akkor kellett volna erre gondolnod, mielőtt idejöttél! – A testőrökhöz fordult: – Ne kíméljétek a szipirtyót!

A királynő kivonult a teremből, és többé ügyet sem vetett a zokogásba fúló esdeklésre. Homlokát ráncolva tért vissza a lakosztályába, és gyümölcsért szalajtotta a szolgálóját. Mindig megéhezett, amikor valamilyen idegesség érte, és ezúttal nagyon nehezen tudott megnyugodni. A nap még el sem kezdődött igazán, és máris túl kellett esnie egy megpróbáltatáson. Felsóhajtott. A neheze csak ezután következett.

Fel s alá sétált, miközben az audienciára készült. Megállt és megnézte magát a velencei tükörben. Elmosolyodott, mert tetszett neki a látvány, de a következő pillanatban el is komorodott.

Ugyanezt a ruhát viseltem a múlt héten! És ugyanezt az ékszert! Szentséges Szűz Mária! Királynő vagyok, és nem megfelelő a ruhatáram!

Kétségbeesetten igyekezett felidézni magában, hogy a legutóbbi alkalommal kiket fogadott. Remélhetőleg egy sem jön ma azok közül, így nem veszik észre, hogy ugyanazt a ruhát hordom! A következő pillanatban keserűen felnevetett. Hisz végül is mindegy, mert az udvaroncok úgyis aprólékos leírást adnak majd a királynő külsejéről, és a városban délre mindenki tudni fogja, hogy Borbála hány gyűrűt viselt az ujján, milyen anyagból készült szoknyát vett fel, és milyen illatszert cseppentett a nyakának hajlatára. Ha kilépett a nyilvánosság elé, vigyáznia kellett minden mozdulatára, minden szavára.

Kinyitotta a szekretert, és számba vette a lehetséges öltözékeket. Egy méregzöld selyemruhát választott, amelyet eddig mindössze csak kétszer viselt. Bármennyire is szeretett volna hosszabb időt eltölteni az ékszerek és a ruhák között, tudta, hogy kevésbé örömteli dolgokkal is foglalkoznia kell.

Odalépett a polcokon sorakozó könyvekhez, és rövid keresgélés után leemelt egy kötetet. Letelepedett az ágyára, kényelembe helyezkedett, és pergetni kezdte a lapokat. A saját kézírásával telerótt lapok precíz számításokat tartalmaztak két évre visszamenőleg. Borbála számos uradalmat kapott Zsigmondtól, melyeket kitűnő érzékkel igazgatott. Két év alatt megduplázta a bevételeket, és a harmincadvámokból származó hasznot még ügyesebben befektette. A kalkulusokat teljesen egyedül végezte, íródeákot nem tűrt meg maga mellett. Az elmúlt évek alatt mindössze kétszer próbálta meg becsapni egyik vagy másik uradalmi ispán, de a királynő kíméletlenül lecsapott rájuk. Borbála semmit sem gyűlölt jobban, mint azt, ha valaki rá akarta szedni. Azonban bármennyire is ügyesen sáfárkodott a vagyonával, a kincstár szinte mindig üresen tátongott. Oktondiság lett volna csak Zsigmondot okolnia a helyzetért, hiszen maga is bőségesen költött mindazokra, amelyekről úgy ítélte, feltétlenül szükségesek egy uralkodónő életviteléhez, ugyanakkor homlokráncolva állapította meg újra és újra, hogy a király nem csak pazarló természetű, de a pénzügyekkel is meglehetősen hadilábon áll. A férfiak játékai, úgymint a háborúskodás és a várépítés, felemésztették a tartalékaikat, és Zsigmondnak folyton kölcsön kellett kérnie. Legutóbb éppen Borbálától, azelőtt pedig Cillei Hermanntól, az apósától.

Borbála számolt. Karcsú ujjával végigszántott a sorokon, majd ellenőrizte az eredményt: egyszer, kétszer és háromszor. Összeszaladt a szemöldöke, és dühösen csettintett. A királyi pár költségei évi húszezer aranyforintra rúgtak, melyet a harmincadvámokból származó jövedelem alig-alig fedezett.

Tizennyolcezer forint… Csak az Isten tudja, hogy honnan kerítem elő a fennmaradó kétezret, vagy akár többet is!

A költségek visszaszorításának számtalan módja létezett, és a királynő meghányta-vetette magában mindet. A saját udvarhölgyei és szolgálói közül elbocsáthatna néhányat, és később az egész palota személyzetét negyedével lecsökkenthetné. Zsigmondnak le kellene mondania a fényes bálok szervezéséről, a cifra hintókról, új paripákról, és kevesebb külhoni vendéget fogadhatna.

A király ebbe nem fog beleegyezni!

Borbála dühösen félrelökte a könyvet, kiment lakosztályának erkélyére. Végignézett a Duna fodrozódó felszínén és mély levegőt vett.

Arany kellene, sok-sok arany! Csakhogy a dunai aranymosás nem ad elegendő fémet. Azok az átkozott bányaispánok pedig kilopják Zsigmond szemét! De úgy kell neki, ha olyan ostoba, hogy hagyja magát!

Összeszorította a fogát. Ha megint szemrehányásokat tesz Zsigmondnak, hogy ekkora udvartartást nem lehet ilyen kevés pénzből megfelelő módon vezetni, a szép öregember gyorsan dühbe gurul. Ezért Borbála sérelmeit a főuraknak és hölgyeiknek sorolta fel a privát audienciákon, és sejtetni engedte, hogy királynői jóindulatát csak napszínű vert pénzek révén nyerhetik el. Gyorsan elterjedt a hír a legbelsőbb körökben, és Borbála hamarosan azon kapta magát, hogy meg kellett hosszabbítania a fogadóóráit. Ezt persze egy cseppet sem bánta: kedves, meleg mosollyal fogadta a vendégeket, és mindegyiket érdeklődve, együtt érző bólogatások közepette hallgatta. Legtöbben távoli uradalmak birtokjogát óhajtották elnyeri a Domina Reginától, és amint megcsörrent erszényükben az arany, összekoccant ládikájukban a drágakő, Borbála készségesen rákanyarította a nevét az adománylevélre, melyet aztán a kancelláriában le is pecsételtek. Némelyek magasabb pozíciók után áhítoztak, mások csupán diplomáciai tanácsot kértek. Az úri hölgyek közül a legtöbben arra vágytak, hogy a királynő közbenjárása révén egy bizonyos lovaggal szorosabb barátságba kerüljenek.

Valamit valamiért… – vonta meg a vállát Borbála, és a csillogó aranyakért cserébe megtette, ami tőle tellett. Ládájában szépen gyarapodott a vagyona, de valahogyan sosem sikerült elegendőt gyűjtenie, és örökös elégedetlenség marcangolta.

Az erkélyt otthagyva a fogadóterem felé vette az irányt. A szertartás a szokásos módon zajlott: kisebb csoportokban vagy egyénenként járultak elé a vendégek, és a királynő rögtön a második kihallgatás alkalmával jókedvre derült, amint a fiatal nemes lovagok egy csoportja jött be a helyiségbe és tette előtte tiszteletét.

Borbála megrebbentette a szempilláját és hátravetette vörös hajzuhatagát. Ahogy könyökével megtámaszkodott trónszékének karfáján, akárha véletlenül, keblén kissé megfeszült a zöld ruha, mely odavonzotta a küldöttség minden tagjának tekintetét. A királynő elégedetten nyugtázta, hogy e nagyszerű lovagok homlokán verejtékgyöngyök ütköztek ki, szemük sóváran kerekre nyílt, és a lélegzetük elakadt.

Alig egy perce találkoztak, és ő máris az ujja köré csavarta mindet. Sugárzó mosollyal érdeklődött jövetelük céljáról, és amíg a vezetőjük dadogva előadta a kérésüket, a királynő arra gondolt, hogy a lovagok általában két okból adnak neki csodálatos ajándékokat és arannyal teli serlegeket: vagy a hűségüket akarják bizonyítani és a szolgálataikat felajánlani, vagy valamilyen peres ügyben kérnek számukra kedvező döntést. Ezúttal is csak arról volt szó, hogy az ifjú nemesek mindössze látni kívánták királynőjüket, hogy kardjukat és vérüket neki ajánlhassák. Borbála, a gyönyörű és megközelíthetetlen regina meghatottságtól piros arccal bólintott, és a kezét nyújtotta az ifjaknak. A kézcsókok alatt jobban szórakozott, mint valaha. Élvezte, ahogy a vitézek sápadnak-vörösödnek, ahogy fölösleges mozdulatokkal igazgatják kardjuk markolatát, és féltékenyen méregetik egymást. De a legjobban az átnyújtott, arannyal teli kehely látványát és tapintását élvezte.

A kihallgatás ebédig tartott, és a királynő étkezés előtt visszavonult a szobájába, hogy számba vegye a délelőtt gyűjtött vagyont. Elővette a könyvet, megmártotta a tollat a tintában, és aprólékosan feljegyzett mindent. A kiadásokat jelző oszlop egyelőre még rövidebbnek mutatkozott, mint a bevételeké.

Egyetlen vendég volt még hátra, aki a délelőtti audienciára nem ért oda, és akit a királynő az ebédlőasztal mellől felállva azonnal fogadott. Az udvarhölgyek megszokták már Borbála szeszélyes viselkedését, de azt azért mégiscsak különösnek tartották, hogy a hosszú útról érkezett hírnök azonnal bebocsátást nyert a fogadóterembe. A marcona, cserzett bőrű férfi átnyújtott egy ládikát az ifjú uralkodónőnek, aki mohón megragadta, és fel is akarta azt nyitni, de észbe kapott, csengetett a szolgáknak, meghagyta nekik, hogy lássák el a jövevényt, majd sietősen visszavonult a magánlakosztályába. Amikor végre egyedül maradt és kinyitotta az alkalmatosságot, felsikoltott az örömtől. Szapora léptekkel kint termett a folyosón, megkereste az udvarmestert, és üzenetet küldött Zsigmondnak: ma este feltétlenül találkozniuk kell. Az uralkodó visszaüzent: ő is éppen beszélni szeretne vele aznap este!

A délután folyamán Borbála meglátogatta a budai kamaraispánt, Nürnbergi Márkot, és órákig tanácskozott vele a pénzverde helyzetéről. Zsigmond aranyforintjainak a tömegét kissé megnövelték az utóbbi években, hogy igazodjon a firenzei forint változásaihoz, és jelenleg még mindig a magyar arany volt a legerősebb egész Európában.

– Csakhogy a folyó nem ad már elég fémet, és ebben az évben a bányákban is kevesebb ércet találtak. Fogalmam sincs, úrnőm, hogy honnan teremtjük elő a fémet az újabb érmék veréséhez! – tárta szét a kezét a kamaraispán.

A vacsorát a királyi pár együtt költötte el, majd hosszan játszottak a kis Erzsébettel. Csupa hasonlóan szép, vidámsággal és mókával teli estét töltöttek már együtt, és legszívesebben hajnalig együtt maradtak volna a gyermekkel. De Erzsébetet hamar elnyomta az álom, és a dada magával vitte a királynő szobája melletti hálókamrába.

Borbála egyedül maradt Zsigmonddal. A király élénk tekintete megpihent ifjú feleségén, és elmosolyodott.

– Mi ez az új illat rajtad?

– Ó, hát észrevetted? – kacagott fel Borbála, és szemvillanás alatt Zsigmond mellett termett. Beletúrt a szakállába, és csókot nyomott a homlokára. – Gyöngyvirág-esszencia. Vigyázz, mert aki egyszer belélegzi, belebolondul az első asszonyba, akit meglát!

– Akkor rám nem lesz semmilyen hatással, mert ennél jobban már nem tudlak szeretni! – nevetett Zsigmond, miután viszonozta a csókot, és bort töltött mindkettőjüknek. – Egyébként miről akartál ma este velem beszélni?

– Előbb mondd te!

– Jól van. Az a helyzet, hogy pénzre van szükségem – mondta Zsigmond, és kutató pillantást vetett asszonyára.

Borbála elkomorodott.

– Már megint? – kérdezte.

– Igen. Természetesen kölcsönszerződést kötünk, a neked legjobb feltételekkel!

– Mennyi kell? – kérdezte a királynő.

– Tízezer forint.

– Az nagyon sok! Nincs annyim!

– Nem próbálnád meg összeszedni valahogyan?

– Mégis mit képzelsz? Megmondtam, hogy nincs!

Zsigmondnak felszaladt az egyik szemöldöke.

– Igazán? Nem ezt hallottam. Úgy tudom, sokan kérnek tőled audienciát. És a zólyomi uradalmat is ügyesen igazgatod.

– Kémkedsz utánam? – Borbála felfortyant. – Az én dolgom, hogy mit csinálok!

Csend telepedett rájuk. Zsigmond bort töltött mindkettőjüknek, aztán megszólalt:

– Értsd meg, hogy nagyon zavaros most a helyzet körülöttünk, és nekem nyertesen kell kijönnöm belőle!

– Rupert halálára gondolsz? Ó, tudom, hogy le kell fizetni a választófejedelmeket, mert csakis úgy lehetsz a Német-római Birodalom ura. Azt hiszed, én nem vágyom a császárnői címre?

– Nemcsak Rupert megüresedett trónja a gond… Aggasztó hírek jöttek Gabriel de Sceleustól!

Borbála felkapta a fejét.

– Mi történt?

– Új pápánk van. Egy harmadik. És nem tudom, miként fogunk egyezkedni vele. Az is lehet, hogy háborút kell indítanunk Velence ellen.

A királynő felsóhajtott. Zsigmond folytatta.

– Gabriel és Börki András nemsokára ideér, és akkor okosabbak leszünk. De látnom kell, mennyiből tudok gazdálkodni, ha…

– Kérj apámtól!

– Tőle is kérni fogok, de az nem lesz elég.

Borbála töprengve járkálni kezdett a szobában. Fél szemmel Zsigmondra sandított.

– Jól van, adok nyolcezret.

– Kilencezer-ötszázat! – kockáztatta meg Zsigmond.

Borbála agya élesebben vágott, mint valaha. Tudta, hogy ezen az utolsó összegen már nem tud sokat alkudni.

– Kilencezer – mondta végül –, és vannak feltételeim!

– Rendben. Mit kérsz zálogba?

– Látod, éppen erről akartam beszélni veled!

Borbála elővette a hírnök által hozott ládát, és Zsigmond kezébe nyomta. A király kinyitotta és felkiáltott a meglepetéstől: három jókora aranyrögöt talált benne. Miután alaposan megvizsgálta őket, kijelentette:

– Igen jó minőségű fém! Honnan való?

– Az egyik birtokomról, egy újonnan felfedezett bányából.

– Azonnal meg kell kezdeni a kitermelést!

– Nos, amint azt magad is sejtheted, éppen ehhez kötődik a feltételem.

– A te földed, és magadnak akarod a bányát – bólintott Zsigmond. – Megértem!

Borbála helyet foglalt az urával szemközt, és félig komolyan, félig gunyorosan megbiccentette a fejét. A játszma legnehezebb része csak most következett, és Borbálát a veszély lázba hozta.

– Nem csak erről van szó. Ha nagyobb terveket szősz, nem elegendő a harmincadvámokból befolyó összeg. Az udvartartást is nehezen visszük abból a kevésből, ami a kincstárban van! – Mély lélegzetet vett, mielőtt folytatta. – Add nekem az alsó-magyarországi bányavárosokat, és egy év alatt megduplázom a termelést! A haszon fele a tiéd!

Zsigmond a homlokát ráncolta. Borbála nem sürgette a választ, hagyta, hogy a szobában eluralkodjon a csönd. Pillarebbenés nélkül állta férje tekintetét, és élvezte, ahogy bőrén végigfut a borzongás, mely a levegőben terjedő feszültség nyomán keletkezett.

– Vigyázz, ezek bányavárosok, nem holmi vidéki birtokok! – törte meg a csendet végül a király. – Az aranynak és az ezüstnek hiánytalanul meg kell érkeznie a budai kamarába!

– És meg is fog érkezni, erről biztosíthatlak. A birtokomon felfedezett ércekből már a jövő héten érkezik egy szállítmány.

A királynő nagyot nyelt. Most, gondolta, most fog eldőlni minden!

Zsigmond még nem válaszolt. Szikár, magas alakja vállban előrehajolt. Hosszú percekig gondolkodott, aztán bólintott.

– Jól van. Megkapod, amit akarsz!

Borbála elmosolyodott, majd gyorsan hozzátette.

– Még valami: önálló pénzérméket szeretnék veretni!

– Erről szó sem lehet! – Zsigmond méregbe gurult. – Csak királyi érmék készülhetnek, ha a királynő is saját aranyat csináltat, nagy lesz a zűrzavar! – Tekintete fenyegetően villant, mint egy késpenge. – Akkor a magyar aranyforint veszít az értékéből!

Túl messzire mentem, ismerte fel Borbála. Megadóan elmosolyodott, és kissé lehajtotta a fejét.

– Igazad van – mondta kedvesen. – Én már annak is nagyon örülök, ha a hasznot sikerül megnövelni! A kamarabérleti szerződések ezentúl csakis a leendő kamaraispán és közöttem köttetnek!

– Úgy lesz! – egyezett bele a király, majd rövid töprengés után még hozzátette. – Viszont a forint aranytartalmát továbbra is egyedül nekem lesz jogom meghatározni!

Borbála beharapta az ajkát.

– Jó, de a tisztségviselőket én nevezem ki! – kiáltott fel.

– Kivéve a kémlőt, akit személyesen én osztok be a posztjára, és ha rosszul végzi az aranypróbát, azonnal elbocsátom! – szögezte le Zsigmond határozott hangon.

– Megegyeztünk! – felelte Borbála nyájasan. – Mikor írjuk meg az okmányt?

Zsigmond derékon ragadta, és hevesen megcsókolta a feleségét.

– Nem ér rá holnap reggel?

– Üzenek a kancelláriába, az íródeák hamar elkészíti a pergament. Aztán… – súgta, miközben ügyesen kiszabadította magát az ölelésből – …egész éjjel melletted maradok!

Zsigmond mohón utánakapott, de Borbála kacéran nevetve, incselkedve, félig sajnálkozva, félig menekülve kívül került a szobán, és a folyosón rövid, határozott parancsokat adott az ajtónállóknak. Nemsokára megérkezett a kívánt okirat, amelyre rákerült a király pecsétje és aláírása.

Az ígéret szép szó…

Ezen az éjszakán Borbála úgy érezte, minden vágya teljesül majd, és soha sem lesz előtte olyan akadály, amit ne tudna legyőzni. Zsigmond szerelme, a dolgok reményteli alakulása határtalan örömmel töltötte el. Hajnal felé felébredt, aztán már nem tudott visszaaludni. Eszébe jutott Gabriel de Sceleus, és a számtalan levél, amelyet az elmúlt két évben egymásnak írtak.

Vajon milyenné lett? És vajon elhozza nekem, amit kértem tőle?

4.

A palota lovagi terme zsúfolásig megtelt, amikor a sárkányos lovagok, az egyházi méltóságok és Zsigmond befolyásos vendégei megérkeztek a tanácskozásra. A fogadás hivatalos része mindössze néhány óráig tartott: a király és a királynő bevonultak, helyet foglaltak, meghallgatták a külhoni követeket, és ellátták kézjegyükkel a pecsétes dekrétumokat. A grófok hódolatukról és hűségükről biztosították a királyi párt, a tanácsosok pedig az utódlás kérdésének megoldását sürgették: a kis Erzsébetet el kell jegyezni azzal, akit Zsigmond szíve szerint a legszívesebben látna majd lánya mellett egy ekkora ország trónján. Habsburg Albertre esett a választás, és az őszre kitűzött eljegyzés óriási feladatot rótt az udvaroncokra. A magyar urak közül sokan nemtetszésüknek adtak hangot, és félhangos megjegyzéseikből kiderült, nem örülnek a jövőbeni asszonykirályságnak. Egymást csillapították a főurak, vigyázva, nehogy Zsigmond meghallja szavukat: hiszen a Luxemburgi jó egészségnek örvend, nemsokára sikerülhet fiút nemzenie, és különben is, Erzsébetnek és Albertnek még meg is kell érniük az egybekelés korát.

Ebéd után Zsigmond újra tanácskozásra hívta a hatalmasokat, ám ezúttal igen keveseknek adatott meg, hogy részt vehessenek a zártkörű találkozón. Ezúttal csak a sárkányos lovagok, néhány egyházi ember, az újonnan érkezett Gabriel de Sceleus és Börki András foglalták el a helyeket az asztal körül. Bő félórájuk volt a megbeszélés kezdetéig, ugyanis Zsigmond késett: be kellett térnie a kancelláriába, hogy megírjon néhány levelet.

Az ifjú magiszter és a bihari lovag még csak tegnap lépte át a budai vár kapuját, máris mindketten a figyelem középpontjába kerültek. Börki András csodálatos szerkezeteivel aratott nagy sikert, míg Gabriel ellenállhatatlan modorával és szellemes társalgásával nyerte meg magának az udvari nép rajongását. Mindketten rövidre nyírt, ápolt szakállt és bajuszt viseltek, öltözetük pedig a legnemesebb anyagból, a legkifinomultabb ízlés szerint készült. A világlátott ifjak szívesen meséltek olaszhoni kalandjaikról, és bátran kérkedtek tudásukkal és gazdagságukkal. Magabiztosan jöttek be a tanácsterembe Janó és Tomaso kíséretében, akik nehéz, letakart szerkezeteket cipeltek, melyeket András útmutatása alapján az egyik sarokban, paravánok mögött állítottak fel.

Garai nádor gyanakodva figyelte az ifjak ténykedését. Olykor farkasszemet nézett Andrással, de a fiatal lovag hetykén felvetett fejjel, öntudatosan jött-ment a teremben, és úgy tett, mintha kisebb gondja is nagyobb lenne a palatinus szúrós tekinteténél. Garai karba font kézzel állt ifjabb Stibor mellett, és valamit a fülébe súgott. A két harcedzett férfi csöndes beszélgetésbe fogott, és csak akkor váltottak át egy másik témára, amikor Cillei Hermann is csatlakozott hozzájuk. A három sárkányos úr azt latolgatta, hogy Rupert halála után milyen lépéseket fog tenni Zsigmond, és ezeket a lépéseket nekik mekkora összeggel kell majd támogatniuk. Tekintetük Ozorai Pipóra tévedt, aki az asztalnál ült és szakadatlanul jegyzetelt valamit egy könyvecskébe. Mint mindig, most is számolt. Pipó, azaz Filippo Scolari, egy firenzei kereskedőcsalád sarja mesébe illő módon emelkedett fel a legbefolyásosabbak közé: Zsigmond korán felfigyelt rá, hiszen a fürge észjárású olasz bámulatos ügyességgel kalkulálta ki az egyes hadjáratok költségeit, és nem mellesleg kiváló stratégának is bizonyult. A király Pipó szakértelmét más területeken is felhasználta: a firenzei felügyelte az arany- és a sóbányákat, valamint a kincstár helyzetét. Érdemei elismeréseképpen azonnal felvették az első vonalbéli huszonnégy sárkányos lovag közé, és ő birtokolhatta a temesi főispánságot. Mintha csak tudta volna, hogy most is a számokhoz való tehetségére lesz szükség, mert hosszú percekig összeadásokkal és kivonásokkal bíbelődött, mintegy gyakorlatozásképpen.

Gabriel Pipó mellett ült és érdeklődve figyelte a hosszúra duzzadt arab számjegyekkel írt sorokat. Olykor felkapta a fejét, és mosolyogva köszöntötte a mellette elhaladót. Tekintete megállapodott a két egyházi férfin, akik vele szemben telepedtek le. Albeni Eberhard kissé meghízott, de testének robusztus formája még mindig hihetetlen fizikai erőről tanúskodott. Amikor Gabriel egy kurta biccentéssel üdvözölte, dölyfösen visszabólintott neki, és az arcára kiült a méla undor. A zágrábi püspök feszengett, mert mellette Kanizsai János, az áruló esztergomi érsek foglalt helyet. Az idős férfi ebben az évben újra visszakerült Zsigmond kegyeibe, és azt rebesgették róla, hogy pótolhatatlan diplomáciai érzékével, széles körű egyházjogi tudásával számos jó tanácsot adott az uralkodónak, aki hálából visszahelyezte érseki rangjába, sőt a belső kancellária legkényesebb ügyeit is rábízta. A szikár, büszke tartású öregember diadala teljes fényében sütkérezett, és szemmel láthatólag élvezte, hogy a jelenlétével bosszantja riválisát. Gabriel szemében kaján derű csillant, és gunyoros mosolyt villantott Eberhardra. Kanizsai észrevette a mozdulatot, és kíváncsisággal vegyes csodálkozással végigmérte a fiatal magisztert.

Nyílt az ajtó, és bejött Borbála. A lovagok térdet hajtottak előtte, majd egyetlen intésére elfoglalták a helyüket. A királynő megszólította Pipót:

– A térképet!

A firenzei készségesen felállt, elővett egy nehéz, sokrétegű pergament, amit az asztalra tett és széthajtogatott. A tanácskozók előtt feltárultak Európa országai a városokkal és a pontosan megrajzolt határvonalakkal.

Sarokvasak csikordultak, és minden szempár az ajtó felé villant. Zsigmond lépett a terembe, és egy gáláns, nagy ívű mozdulattal leintette az üdvözlésére felálló urakat. Köszöntésre, tanácskozást megnyitó pompázatos szavakra nem vesztegette az idejét. Borbála mellé sietett az asztalfőre, lekanyarította a köpenyét, megropogtatta a hátát, leült, és azt mondta:

– Egymás között vagyunk, drága barátaim, ne fecséreljük az időt formaságokra. Azért hívtam ma egybe ezt a titkos tanácskozást, mert olyan fontos dolgokat kell megbeszélnünk, amelyek döntően befolyásolják országunk, sőt egész Európa jövőjét!

A király intett Cillei Hermann felé, aki szólásra emelkedett.

– Rossz híreim vannak a számotokra. Kémeink azt jelentették, hogy a török, kiről azt hittük, jó ideig elkerüli országunkat, megerősödött. A déli határvidéken egyre több a betörés, falvak, városok esnek a kontyos portyázók áldozatául. Az emberek menekülnek, és ha nem teszünk valamit, a helyzet tovább fog romlani.

A teremben izgatott morgolódás támadt. Lazarevics István közbeszólt.

– Eltúlzod a dolgokat! Mégis, mekkora lehet a veszély? Hiszen a halott Bajazid fiai egymást marják, egymás ellen háborúznak! Nem törődnek azok Magyarországgal! Az ifjú Mehmed szövetkezett Muszával, hogy eltegyék láb alól a bátyjukat, Szulejmánt, és most, hogy ez sikerült nekik, biztos, hogy ők is összeakasztják kardjaikat!

Gabriel szemügyre vette a szerb fejedelmet. Magas, széles vállú, tiszta tekintetű férfi volt, akiről mindenki tudta, hogy ízig-vérig lovag, és ideje java részét szívesen tölti a templomban vagy a könyvtárban. Gabriel megcsóválta a fejét. Lazarevics fél, értette meg hirtelen, hiszen nyíltan nem mer szembeszegülni a törökkel, aki jelenleg is uralkodik fölötte!

– Való igaz – bólintott Cillei Hermann –, és azt is megjósolom nektek, hogy Mehmed gyorsan végez majd Muszával! Tudjuk, hogy máris tárgyalásokba bocsátkozott Bizánccal, és ha szövetségre lép Manuél császárral, akkor hamar átveheti a hatalmat az egész Török Birodalom fölött, és…

– És éppen ez az, ami bennünket a legjobban aggaszt! – fejezte be Zsigmond Hermann mondatát. – Mehmed tehetséges, és igen hódító kedvű uralkodó! A bizánci protektorral a háta mögött néhány év alatt rendbe szedheti a hadsereget és újjászervezheti az egész Oszmán Birodalmat. Addigra Európának készen kell állnia a török háborúra!

– Néhány év? Tehát mégsem olyan sürgős a helyzet… – jegyezte meg reménykedve Lazarevics.

– Dehogynem! – Zsigmond öklével az asztalra csapott. – Éppen azt magyarázzuk, hogy nagyon is sürgős!

Hatalmasat mordultak a sárkányos urak, többen a homlokukat ráncolták.

– Felséges uram, hogyan képzelted el ezt a felkészülést? – kérdezte Maróti János, a macsói bán.

Gabriel alaposan megnézte magának az éppen megszólalt férfit. A sárkányos lovag a Garai családdal állt rokonságban, és az évek hosszú során Zsigmond egyik leghűségesebb emberének bizonyult. Nikápolynál súlyosan megsebesült, és később a Nápolyi László elleni hadjáratban is érdemeket szerzett. Gabriel nem kedvelte különösebben Marótit, mert kegyetlen ember hírében állott, és túl nagy befolyásra tett szert az udvarban, de azt is tudta, ha el szeretné érni a céljait, mindenképpen a maga oldalára kell állítania a macsói bánt.

Közben Zsigmond felállt és a térkép fölé hajolt.

– A déli határövezetben egy egybefüggő védővonalat kell kialakítani! Innen, Erdély déli részétől egészen az Adriai-tengerig – ujját végighúzta a területeken –, a Kárpátok déli vonulata, a Duna és a Száva mentén!

Döbbent csend követte a szavait.

– Védővonal? – vonta fel a szemöldökét Lazarevics. – Úgy érted, a várak megerősítésével? És úgy érted, hogy központi irányítás alatt?

– Pontosan úgy. Pipó, halljuk a részleteket!

A firenzei fürgén odalépett a térképhez, és apró, fából faragott várakat helyezett a nagyobb városokra.

– A várak két párhuzamos láncot alkotnának, az első magába foglalná Szörényt, Orsovát, Nándorfehérvárt, Szabácsot, és így tovább egészen Szkardonáig, míg a második Temesvártól Lugoson, majd a Szerémségen át egészen Zenggig húzódna.

Sugdolózás támadt, mely apránként elhalt.

– Ez nagyszabású terv, az igaz, de teljességgel kivitelezhető! – mondta Cillei Hermann, hogy feloldja a Pipó szavai nyomán támadt csendet.

– Nem értem, mi szükség erre – mondta Lazarevics –, hiszen a délvidéki védelmet meg tudjuk oldani regnumokként is!

– Nem – rázta meg a fejét Pipó –, mert mi történik, ha az egyes országrészek védelmével megbízott bárók között valami nézeteltérés támad, mint ahogy az gyakran előfordul, és nem hajlandók összefogni?

– Kérdés, hogy egy nagyobb török hadsereggel szemben meddig bírná az ellenállást egy ilyen kettős várrendszer – vetette közbe Maróti János.

Gabriel az apjára nézett. Zsigmond nyugodtnak tűnt, szemmel láthatólag nem haragudott meg Marótira, hogy további kérdésekkel akadékoskodik. Maróti nagyon is kitaposta magának az utat, sóhajtott fel Gabriel. Mindenképpen jó viszonyba kell kerülnöm vele! Mi lehet a gyengéje?

Pipó hosszas magyarázatba fogott a várak hasznosságáról.

– A betörő ellenséggel szemben védelmet ad, és egy előrenyomuló, támadó hadtestet is alaposan meg tud zavarni, például az utánpótlásokra való gyors rajtaütések által. Mindenképpen segítséget nyújt, mert míg megtartja a déli határ védelmét, nyugodtan meg tudjuk szervezni a hadseregünket!

A főurak többsége most már egyetértően bólogatott, néhányan azonban elégedetlennek tűntek.

– Mégis ki fogja fenntartani ezt a várrendszert? Ki és miből fogja fizetni a határt őrzőket? – hangzott innen is, onnan is.

– Nyugalom! – intette őket csendre Zsigmond. – Vállalok minden költséget!

A terem levegője hirtelen megdermedt. Borbála elsápadt. Pipó sebesen számolni kezdett.

– Az annyit tesz, felséges uram, mint az éves jövedelmed huszonöt, vagy inkább harminc százaléka, ha csak a meglévő várak megerősítését veszem alapul, de évek múlva, ha az új faerődítmények, avagy kővárak felépülnek, akár a jövedelmed felét is felemészthetik.

– Legyen! – mondta határozottan a király.

– Természetesen átvállalok az összegből annyit, amennyit szükséges! – tette hozzá mosolyogva Cillei Hermann.

– Én is! – toldotta meg Pipó.

A többi főúr most feszengett. A tartózkodó csendnek ismét a szerb fejedelem vetett véget.

– Ha jól értettem, felséges uram, az imént említett várakat a korona tulajdonában szeretnéd tudni! – mondta. – Csakhogy ezen erődítmények legtöbbje a mi kezünkben van!

– Igen – mondta Zsigmond. – Ezért mindannyitokkal szeretnék egyezséget kötni! Ha megadjátok nekem, amit akarok, cserébe választhattok magatoknak különb birtokokat, melyek az ország belsejében fekszenek!

A főurak összesúgtak. Garai nádor, aki eddig érdeklődve figyelte az eseményeket, most felállt és megszólalt:

– Ha nekem adod Kőszeg várát és városát, viheted a délvidéki területeimet!

– Nagyon jó! – bólintott Zsigmond.

A többiek azonban hallgatagok maradtak. Nehéz lesz mindenkit meggyőzni, gondolta Gabriel, és a királyra pillantott. Zsigmond igyekezett palástolni az idegességét.

Ekkor megszólalt Kanizsai János.

– Igazán nem szeretném e csodálatos tervről elterelni a figyelmet, de úgy vélem, felséges urunk még sokat és sokáig fog egyezkedni az egyes várakról, ez a tanácskozás pedig már így is nagyon elhúzódik. Rengeteg még a megbeszélnivaló, ezért azt javaslom, a várak ügyét külön audienciák alkalmával rendezzük!

Ez ügyes húzás volt az érsek részéről, gondolta Gabriel, és elismerően biccentett az idős férfi felé. Jó érzéke van hozzá, hogy feloldja a kellemetlen helyzeteket!

– Igazad van, Jánosom – mondta a király. – Mielőtt rátérnék a többi témára, hadd mondjam el nektek, hogy minden összefügg a török veszéllyel! Úgy vélem, hogy Magyarországnak nem egyedül kellene szembenéznie az oszmán hódítókkal, hanem Európa keresztény országainak össze kellene fogniuk ellenük!

– Lehetetlen! – kiáltott fel keserűen Albeni Eberhard. – Egész Európában akkora a széthúzás, hogy lassan a legközelibb szomszédokat sem lehet leültetni egy asztalhoz!

– Így van – helyeselt Zsigmond. – Amíg a keresztény világnak három pápája van, nem lehet egységes európai haderőt létrehozni!

Kanizsai János a térkép fölé hajolt, és csontos ujjával lekoppantott az egyes országokra.

– Aragónia és Kasztília, Szicília és Skócia az avignoni XIII. Benedeknek fogadott hűséget, míg Nápolyi László Németország, Lengyelország pedig XII. Gergely támogatását élvezi. És az új pápa, Baldassare Cossa, azaz XXIII. János a franciák, angolok, csehek, portugálok, no meg Firenze és Velence fölött uralkodik. Ebben a kaotikus helyzetben kénytelenek vagyunk minden hamisságot és diplomáciai kapcsolatot latba vetni, csak hogy elnyerjük az egyes pápák és a mögöttük álló országok bizalmát!

– Bonyolult feladat – dörmögte Eberhard.

– Az igazi megoldás persze az lenne, ha megszüntetnénk a skizmát – jelentette ki az érsek, és várta a szavai nyomán támadt hatást.

Szörnyülködés hangjai hallatszottak.

– Ki tudná ezt megtenni? – kérdezte meglepetten Cillei Hermann.

– Én – mondta egyszerűen Zsigmond. – De ahhoz előbb el kell foglalnom Rupert trónját!

Döbbent csend fogadta a szavait. A király folytatta.

– Német-római császárként zsinatot fogok összehívni, amelyen mindhárom pápa részt vesz, és vállalja, hogy lemond a trónjáról. A zsinaton megválasztják majd az új pápát, és az egyház újra egységes lesz!

– Ebbe nem fognak beleegyezni – sóhajtottak fel a főurak.

– Ez egy távoli terv, de két-három év múlva megvalósulhat az elképzelésem! – mondta a király.

– Felség, eddig Gergely pártján álltunk, de Cossa színre lépésével milyen álláspontra helyezkedik a Magyar Korona? Elhagyjuk Gergelyt, és átállunk a bolognai pápa oldalára? – kérdezték a főurak.

Gabriel úgy érezte, most végre eljött az ő ideje. Felállt, megvárta, míg minden tekintet rászegeződik, és mosolyogva így szólt.

– Erre nem lesz szükség. A birtokomban van egy olyan irat, amellyel sarokba szoríthatjuk Cossát. XXIII. János el fogja fogadni Zsigmondot mint a Német-római Birodalom új urát, és megfelelő ráhatással XII. Gergely szívesen meg is koronázza Rómában. Fogalmazzunk úgy, hogy Cossa kénytelen lesz érdekszövetséget kötni velünk!

Kanizsai János odalépett hozzá, és barátságosan megpaskolta a vállát.

– Ez nagyszerű hír, ifjú barátom!

Eddig minden jól alakul, gondolta Gabriel, az érsekben, úgy tűnik, támogatóra találhatok. Persze bolondság lenne azt hinni, hogy puszta keresztényi szeretetből áll mellém mindenki előtt… Vajon mit akarhat az öregember?

– Csakhogy akad egy gond a koronázással – ráncolta össze a homlokát Zsigmond. – Rómáig hosszú az út, és a Serenissima által felügyelt területeken át vezet! Ahhoz, hogy akadálytalanul eljussak Friaultól az Örök Városig, szabad útra van szükségem, amelyet vagy békés, vagy háborús módon kell biztosítanunk, és abból, amit Gabrieltől hallottam, egyre inkább úgy vélem, vajmi kevés remény van a békére!

– A Signoria hatalma nagyon megnőtt az utóbbi években – mondta az ifjú magiszter magabiztosan. Élvezte, hogy a főurak most elismerő tekintettel néznek rá. – Szent Márk köztársasága gazdag és jól szervezett. Tenger melléki tartományunk legkényesebb pontja is az ő kezükbe jutott: Zárát nem adják vissza szépszerével, bármennyit is ígérhetünk érte, és aki ismeri Steno dózsét, az tudja, hogy micsoda hajthatatlan, kemény ember!

– Zárát márpedig vissza kell szerezni! – kiáltott fel dühösen Zsigmond. – A Signoria alattomos, ravasz viselkedése, és a tény, hogy többszöri tiltásom ellenére megvásárolták Zárát Nápolyi Lászlótól, több mint vérlázító! Jogainkat rútul sárba tiporták, és nekem feltett szándékom, hogy kiköszörüljem a csorbát! Drága barátaim, ez a mai tanácskozás legfontosabb kérdése, amelyet mérlegelnünk kell! Nem döntenék a háború mellett, ha nem érezném feltétlenül szükségét, hogy visszanyessük Szent Márk oroszlánjának körmeit! Az idejét sem tudom már, hogy mióta nem fizetik az adót, mely évi hétezer aranyforint bevételt jelentene! Tudjátok, hogy két hónappal ezelőtt mit üzent nekem a Signoria? Azt, hogy adjam nekik egész Dalmáciát ötvenezer aranyért, s azonkívül még évenként egy bíbortakaróval ellátott fehér lovat küldenek nekem ajándékba! Nézzetek ide – mutatott a térképre –, ha hagyjuk, hogy Velence így megerősödjön, akkor Felső-Itália leghatalmasabb állama lesz, és beékelődik a birodalom és Róma közé!

A főurak szótlanul egymásra meredtek.

– Gondolom, tudjátok, mit jelent ez – mondta Zsigmond hűvös, szenvtelen hangon.

Leült, hátravetette magát a székben, keresztbe fonta mellén a karját, és elszántan nézett a többiekre.

– Egy velencei hadjárat – felelte Garai szokatlanul csöndesen – rengetegbe kerül, és nem vagyok meggyőződve a sikerről.

– Pipó? – fordult a király a firenzeihez.

– Ha belevágunk, tudnod kell, uram, hogy a tengeren a velenceieknél nincs ma nagyobb hatalom, ezért csakis a szárazföldön van esélyünk ellenük. Szárazföldi harcban ugyanis egyelőre még gyengék, és zsoldos hadvezérekre szorulnak!

– Velencét nem lesz könnyű megtáncoltatni – dörmögte Garai –, és a magyarok nem mennek az országhatáron túlra háborúzni, esetleg csak zsoldért. Ez nem olyan dolog, ami miatt végig lehet hordozni az országon a véres kardot, hiszen a haza nincs közvetlen veszélyben! Értsd meg, uram, hogy vajmi kevéssé fogja érdekelni őket egy idegen országban vívott háború!

– Számoltam ezzel is – bólintott Zsigmond. – Ha zsoldért harcolnak, akkor zsoldért. Pipó már elvégezte a kalkulusokat. Egyszerre két oldalról, Dalmácián és Friaulon át fogunk támadni. A dalmát csapatok vezetésével Eberhardot bízom meg, míg a friauli hadtest főparancsnokának Pipót nevezem ki, aki mellé beosztom Stibort is. Kezdetnek tízezer harcosra lesz szükség. Ti, sárkányosok, nyolcezret ki tudtok állítani, a maradékot pedig csak összeszedjük valahogy.

– A sereg többi részét megszerzem én – ajánlkozott Cillei Hermann.

– Köszönöm, barátom! – mondta Zsigmond. – Hatezer lovasért felel Pipó, a maradék kétezer pedig Eberhardnak engedelmeskedik.

– Mennyibe fog kerülni mindez? – kérdezte Garai rosszkedvűen.

– Máris mondom a számokat – ütötte fel Pipó a könyvét. – Egy lovas havi zsoldja öt arany, egy gyalogé három…

– Legyen négy és kettő – vetette közbe Zsigmond.

– Jól van. Az annyi, mint… Csak egy pillanat… Hatezer lovas esetén tíz hónapra kétszáznegyvenezer, négyezer gyalognak pedig nyolcvanezer, tehát összesen háromszázhúszezer arany.

A főurak felszisszentek.

– Ha két évig tart a hadjárat, úgy ez az összeg természetesen megduplázódik – tette hozzá Pipó.

– Miből teremted elő a költségeket, felség? – tette fel a kérdést óvatosan Eberhard.

– Már gondoltam egy megoldásra. Beszéltem a sógorommal, a lengyel királlyal, aki hajlandónak mutatkozott arra, hogy kölcsönt adjon nekem!

– Mit ígértél Jagellónak cserébe? – kérdezte gyanakodva Borbála.

– Tizenhat szepességi várost. Harminchétezer cseh garast fizet értük!

– Vagyis körülbelül száznyolcvanötezer forintot – számolta gyorsan át Pipó.

– Micsoda? – hüledezett a királynő. – Ezt nem tartom jó vásárnak! Mi lesz, ha nem tudod időben kiváltani a zálogot?

– Ugyan, egy-két év, és visszatérítem az összeget! Lássuk csak… Ezt most tizenötezer forinttal kipótolom, és már meg is van kétszázezer. A jövő év végéig negyvenezer bejön adókból. Már csak nyolcvanezer kell…

Senki sem buzgólkodott, hogy a maradék összeget felajánlja. Gabriel elérkezettnek látta az időt, hogy bebiztosítsa a helyét az udvarban és a tanácsban.

– Felséges uram – szólalt meg alázatos hangon –, fogadj el tőlem húszezret!

A terve bevált. Ezt abból is sejthette, hogy Zsigmond arcán széles mosoly terült szét. Bolondság lett volna azt remélnie, hogy az imént felajánlott összeg egyszer majd kamatostul megtérül, de ezt a veszteséget jó előre belekalkulálta. Hiába, a hatalom megszerzésének mindig ára van, gondolta. A jelenlévők meghökkenve néztek az ifjú magiszterre. Elvörösödtek, és Gabriel tudta, hogy szinte mindegyikük arra gondol, nem engedhetik, hogy egy fattyú túlszárnyalja őket.

– Húszezret én is tudok kölcsönözni – hajtotta meg magát Cillei Hermann.

– Én is adok tizenötezret – mondta Pipó.

A nagyurak most már nem akartak lemaradni egymás mellett.

– Innen számíthatsz ötezerre, felség!

– Háromezer!

– Tízezer!

– Ezerötszáz, és még ezer egy év múlva!

Borbála arcából kifutott a vér. Megszorította a mellette ülő Gabriel kezét, és dühösen odasúgta neki.

– Azoknak a szepességi birtokoknak örökre búcsút inthetünk! Néhány év alatt több jövedelemre tesz szert belőlük Jagelló sógor, mint az egész vételár, amit kifizet érte! Képzelem, hogy Anna nővérem hogy nevethet rajtam!

– Ha megnyerjük a velencei háborút, visszaválthatjuk őket! Légy türelemmel! – biztatta Gabriel csöndesen.

Zsigmond elégedetten rázott kezet a sárkányos lovagokkal.

A neheze még csak most jön, gondolta Gabriel, és Andrásra sandított.

– Barátaim! – mondta Zsigmond. – Még van egy dolog, amibe szeretnélek beavatni benneteket! Íme, hívásomra hazatért az ifjú Börki András lovag, aki Itáliában kitanulta a hadigépek és tűzfegyverek mesterségét! Megbíztam őt tíz új ágyú öntésével és két tucat puska elkészítésével! Ám ez a kiváló tüzér nemcsak ehhez ért. Hallgassátok meg őt!

A fiatal bihari nemes felállt, meghajolt az uralkodói pár felé, odalépett az asztalhoz, és miután levette róla a térképet, egy hasonlóan széles pergamenlapot simított rá.

– Uraim! – kezdte magabiztos hangon. – Az elmúlt években a legnagyszerűbb mérnököktől volt szerencsém tanulni, és megszereztem néhány ókori hadiszerkezet leírását is. Egy olyan nagyszabású hadjáratban, mint amilyet a velenceiek és a törökök ellen fogunk viselni, a leghatékonyabb fegyverekre lesz szükségünk! Ezen a rajzon a legerősebb ostromgépeket, illetve tűzfegyvereket láthatjátok, és mindegyik a saját tervezésem. A régiek tudását a saját elgondolásaimmal ötvöztem. Ha ezeket el tudnánk készíteni, óriási erőfölénybe kerülnénk bármilyen ellenséggel szemben!

A főurak ámulva tanulmányozták a terveket, és András a lélegzetvételnyi szünet után folytatta.

– Az ókoriak képesek voltak arra, hogy csodálatos szerkezeteket alkossanak. Például gépembereket vagy gépállatokat! Sajnos mára elfelejtődött ez a tudás, és csak kevés technikai leírás maradt ránk. A hézagokat magunknak kell kipótolnunk, vagy újra kell terveznünk e gépeket!

– Hallottam már én is a legendákat a mechanikus emberekről, de sosem hittem el, hogy léteznek! – nevetett fel Garai. – Valódi tudós nem hihet az ilyen szófia beszédnek!

Gabriel felszisszent. András, ha tehetné, megfojtaná Garait egy kanál vízben! Lábával nyugtalanul dobolt, és figyelte, hogy mit lép erre a barátja.

András elmosolyodott. Intett Janónak és Tomassónak, akik lebontották a paravánokat, és végre mindenki megpillanthatta a különös szerkezeteket. Három emberi alak állt a terem sarkában némán, mozdulatlanul. A főurak izgatottan felálltak és közelebb mentek, hogy jobban lássák őket. A gépemberek törzse fémből és fából készült, alsótestük kocka alakú fadobozban végződött. András odalépett hozzájuk, meghatározott sorrendben meghúzott rajtuk néhány kallantyút, ezután pedig többször megtekerte a masinák hátába ágyazott apró kulcsot. Csikorgás, majd halk búgás hallatszott, és a gépemberek életre keltek. Az egyik felemelte a kezét, integetett, a másik a fejét forgatta, és egy dallamot játszott, a harmadik pedig vizet töltött egy kancsóból az ölében kialakított kézmosó cseréptálba.

– Nigromaticus!4 – ordította Garai Andrásra. – Miféle pogány fertelmességet hoztál közénk?

– Nyugalom, nádor úr! – mondta higgadtan András. – Ez csupán tudomány!

A királynő összecsapta a tenyerét, a gépemberek közé perdült, és kíváncsian megtapogatta őket.

– Csodálatos! Egyszerűen csodálatos! És mindezt te magad készítetted?

– Igen, úrnőm!

– Táncolni is tudnak?

– Sajnos nem. A mozgásuk még eléggé korlátozott!

– Milyen kár! – biggyesztette el az ajkát Borbála.

– De sok minden mást csinálnak. Felséges úrnőm, tekintsd meg ezt, amelyik az előbb egy dallamot játszott: a testében egy amforát helyeztem el, és ha megfogod a kezét, kinyílik egy ajtó a mellén, amelyből kivehetsz egy serleg bort!

– Ki akarom próbálni! – kiáltott fel izgatottan a királynő.

Kinyitotta a szerkezetet, kivette a kelyhet, és felhörpintette a bort.

– Most helyezd vissza, és a gépszolga újra megtölti! – mondta András.

Valóban ez történt: halk csobogás után a kehelyben ismét bor illatozott, és Borbála nem győzött csodálkozni.

– Ezt a szerkezetet egy kétszáz évvel ezelőtt élt arab mérnök, al-Dzsazari rajzolta le a könyvében – magyarázta András. – Több mint száz gépet talált fel, és mindegyikről pontos leírást adott. Igen ritka kincs ez a kézirat, de nekem sikerült megszereznem és lefordíttatnom egy példányt. A másik szolga például megmossa a kezedet: nézd, tiszta vizet önt a tálba, majd a piszkos víz itt lent eltávozik, és a cseréptál újra megtelik tiszta vízzel!

– Ostoba vásári fabábok ezek – morogta csöndesen Garai a fiatal Stibornak –, melyeket zsinóron mozgatnak csakúgy, mint Börki Andrást a királynő!

Kanizsai János mellettük állt, és hallotta a megjegyzést. Szigorú pillantást vetett a nádorra, de nem szólt semmit.

– Bámulatos! Az arabokon kívül mások nem készítettek ilyen gépeket? – kérdezte Zsigmond a fiatal mérnöktől.

– Dehogynem, az ókori görögök és egyiptomiak! Nagyon híres Arisztotelész és Ptolemaiosz Philadelphosz automatája, vagy az alexandriai Hérón által készített mozgó emberek. A különbség mindössze az, hogy míg szerintem a görögök automatái pusztán szórakozásból és szórakoztatás céljából készültek, az arab feltaláló inkább a mindennapi életben kívánta hasznosítani őket. Tudtátok, hogy Albertus Magnus is tervezett egy gépembert, melyet házimunkák elvégzésére használt? Évtizedeken keresztül dolgozott rajta, és az automatáját megtanította beszélni is. Ezt a készüléket végül a tanítványa, Aquinói Tamás tette tönkre a nagy mester halála után. Azonban ez a gépembereknek csak egy típusa. Hérón például a De automatis című könyvében az ilyen készülékek számos fajtáját leírja. Szerencsére ezt a könyvet is megszereztem, viszont maguk az automaták nem maradtak fent. Mindössze egy tucatnyit találtam a régi időkből, igen megrongálódva, ezeket igyekeztem restaurálni. Ez a három itt az összegyűjtött tudás és a saját újításaim eredményeképpen készült!

– Mi hajtja őket? – érdeklődött Cillei Hermann.

– Ó, ez olyan titok, melyet minden feltaláló szeretne megtartani magának – mosolyodott el András. – Ám annyit elmondhatok, hogy némelyek a víz erejével, mások óraműhöz hasonló szerkezetek révén. A lényeg az, hogy mindegyik készülék képes egy bizonyos ideig önmagától működni a belsejében felhalmozott energia segítségével. Az igazi kihívás számomra az, hogy miképpen lehet ezt az időt meghosszabbítani, hogy emberi kéz hozzájárulása nélkül akár egy teljes napon keresztül maguktól mozogjanak! Jelenleg egy olyan találmányon dolgozom, amelyik képes komoly hajtóenergiát előállítani, és így a gépek teljesítményét megsokszorozni!

– Mindez hallatlanul érdekes! – kiáltott fel Zsigmond. – És ez a hajtószerkezet, amiről beszélsz, hogyan és mikor fog elkészülni?

– Két nagyon régi dokumentumot kell megtalálnom, amelyek állítólag Keletről származnak. Úgy hírlik, a kínaiak birtokolják ezt a tudást, amelyet papírra vetettek, és amelyet egy zsidó utazó lefordított és kicsempészett az országukból. Egy éve kutatom a kéziratok hollétét, és éppen a múlt héten tudtam meg, hogy a nyomok visszavezetnek Itáliába! Ha megszerezhetném a leírásokat, akkor előrébb jutnék a megoldásban!

A király ekkor otthagyta az automatákat, és visszalépett az asztalhoz, amelyen a különféle hadigépek rajza hevert.

– Ez az, amiről korábban beszéltél nekem? – mutatott rá az egyikre.

– Igen, felség. Ez a polübolosz, eredetileg alexandriai Hérón találmánya. Amit itt látsz, az egy általam továbbfejlesztett változat.

András intett Janónak, aki egy dobozt helyezett az asztalra, melyből kivett egy kis szerkezetet.

– Tessék, ez az igazi polübolosz kicsinyített mása! Nem más, mint egy ismétlő számszeríj, amely automatikusan kilövi a nyílvesszőket.

András beindította a szerkezetet, amely halk surrogás kíséretében kilőtte az apró, tompa végű nyilakat. A főurak elégedetten csettintettek.

– És mi hajtja ezt a szerkezetet, hogy emberi bajlódás nélkül ilyen sok lövést le tud adni egymás után? – tudakolta Eberhard.

– Ez a két fogaslánc csatlakozik egy csörlőhöz, aminek az ismételt előre-hátra való forgása lövi ki a nyílvesszőt, és tölti újra a tárat, míg ki nem ürül! – magyarázta szenvedélyesen András. – Ez volt a régiek leghatékonyabb fegyvere, már önmagában véve is halálos, de az, amit én tervezek, minden eddigi harceszközt felülmúl!

– Miért? – kérdezte Zsigmond.

– Mert úgy gondolom, hogy ugyanezen az elven nyílvesszők helyett puskagolyókat is lehetne használni!

A sárkányos lovagok elképedve meredtek Andrásra.

– De a puskákat igen körülményes mindig újratölteni lőporral, és… – kezdte Garai.

– Ezen probléma áthidalására már kitaláltam egy önműködő mechanizmust. És magát a fegyvert egy automata vinné be az ellenség vonalai mögé… Természetesen nem ezekhez hasonló gépemberek, hanem páncéllal borított kis szekerek. Mint mondottam, a legnagyobb gondot a hajtóenergia hiánya jelenti, ezért kell megtalálnom azokat a Keletről származó kéziratokat, hogy megfejthessem a titkot.

– Sosem fog működni… – dörmögte a nádor.

– Nagyszerű elképzelések! – kiáltott fel a király, látszólag tudomást sem véve Garai közbeszólásáról. – Mondd csak, Börki lovag, mennyi pénzre van szükséged ahhoz, hogy megszerezd a kéziratot és megépítsd ezt a csodafegyvert?

– Számításaim szerint ötezer aranyra.

Zsigmond hümmögött. A bárók zavartan egymásra néztek.

– Igen szép summa – jegyezte meg a király. – Én ezerrel tudlak támogatni. Van-e valaki közöttetek, jó urak, aki a korona érdekében felajánlaná az összeg többi részét?

Hosszas, ólomnehéz csend telepedett a társaságra. Senki sem jelentkezett. Zsigmond helyet foglalt és összekulcsolta az asztal lapján gyűrűdíszes kezét.

– Nos? – kérdezte, és sorra végigmérte a nemes férfiakat.

– Ötszázat adok! – jelentette ki Ozorai Pipó egyszerűen.

– Én is megtoldom ugyanennyivel! – mondta Gabriel, és hátradőlt a székén.

– Akkor már csak háromezerre lenne szükségem! – mondta András.

Borbála megszólalt.

– Tőlem kapsz háromezer aranyat, és még megtoldom kétszázzal, hogy a küldetésedet biztosan siker kísérje!

– Köszönöm, úrnőm! – sóhajtotta a váradi nemes, majd fél térdre ereszkedett és kezet csókolt a királynőnek.

Lángba borult az arca, amikor ajkával az illatos, fehér bőrt érintette.

Egészen jól sikerült a bemutatója, csak nehogy a fejébe szálljon a dicsőség! – gondolta bosszúsan Gabriel.

– Hanem András – szólt rá szigorúan Zsigmond –, előbb készítsd el azokat az ágyúkat és puskákat, amelyekkel megbíztalak, és csak azután térj vissza Itáliába!

– Úgy lesz, felség! Őszig mindennel elkészülök! És megígérem, hogy a fegyvert már a velencei hadjáratra megépítem, így ha megengeded, csatlakoznék Pipóhoz Friaulnál!

– Derék dolog! El is várom tőled! – Ezután a főurakhoz fordult. – Barátaim, mindent megbeszéltünk, amit akartunk, és ezennel a tanácskozást lezárom! Nemsokára indulunk Frankfurtba, ahol a Német-római Birodalom trónját kell megszereznünk!

A főurak meghajoltak és távoztak. Amint kiléptek a teremből, Garai nádor odasúgta Stibornak.

– Eh, Börki ostoba szerkezete csak kidobott pénz az ablakon! Majd meglátod!

– De ha beválik, mi leszünk a legerősebbek az egész világon!

A tanácskozás után Gabriel a könyvtárba sietett, mert mindenképpen felügyelni akarta az Olaszországból általa hozott fóliánsok kicsomagolását. Alig néhány percet töltött a scriptoriumban, amikor Kanizsai János csatlakozott hozzá.

– Nos, Gabriel, örülök, hogy visszatértél közénk! – mondta mosolyogva, és megölelte az ifjú magisztert.

– Részemről a megtiszteltetés, excellenciás uram! – hajtotta meg magát szolgálatkészen Gabriel.

Hellyel kínálta az érseket, aki, mielőtt leült, érdeklődve kézbe vett egy-két díszes kódexet.

– Nahát, milyen régóta keresem ezeket a könyveket! – kiáltott fel őszinte elragadtatással.

– Legyen csak mindegyik a tiéd, nagyuram! – mondta Gabriel. – Nekem van belőlük másolatom!

– Kedves tőled – biccentett az érsek, miközben ujjai fürkészően matattak a könyv fedelének domborulatain. – Látom, sok ragadt rád Itáliában!

A fiatal magiszter az öregembert nézte, aki úgy foglalt helyet, úgy nézett körbe a helyiségben, mint aki nagyon is otthonosan érzi magát, és tisztában van a jövevény minden titkával.

– Való igaz – szólalt meg nagy sokára Gabriel, és örült, hogy úrrá tudott lenni hangjának remegésén. Tudta, hogy sok múlik ezen a beszélgetésen. Talán éppen most dől el, hogy milyen szerep jut neki Zsigmond udvarában. – De magad is beláthatod, érsek uram, sokat kell még tanulnom! Abban reménykedem, hogy személyedben méltó mesterre találhatok!

– Ügyesen hízelegsz, Gabriel! – mondta az érsek, és összecsapta az ölében tartott nyitott könyvet. – És a tanácsban is jól forgattad a szavakat, mondhatom, máris sok támogatóra tettél szert. Zsigmond pedig különösképpen hálás neked, mert mindig pontosan és megbízhatóan szállítottad Velencéből a híreket. Hanem emlékszel-e, mit mondtam neked egyszer régen?

Az öregember szemöldöke szigorú ráncba futott, és várakozásteljesen nézte Gabrielt.

– Fortuna caeca est. Azaz a szerencse forgandó – mondta Gabriel, és görcsös, jéghideg csomót érzett a gyomrában.

– Úgy van. A te szerencsecsillagod pedig most emelkedik a magasba, de tudnod kell, hogy éppen olyan gyorsan le is áldozhat.

– Excellenciád mit javasol, mit kéne tennem, hogy ez utóbbi ne következzen be?

– A megfelelő emberekkel kell barátkoznod, természetesen!

Helyben vagyunk, gondolta Gabriel, és érezte, hogy reszketés lopózik térde inába. Most vagy felajánlja, hogy legyünk szövetségesek, vagy megmondja, minden erejével azon lesz, hogy engem a porba tiporjon! Átkozott érsek! Csak az a régi dolog ne lett volna…

– Nem kell aggódnod amiatt a régi dolog miatt – mondta az érsek, és keskeny száját mosolyra húzta, amikor észrevette, hogy a fiú összerezzen. – Borítsunk fátylat a múltra!

Tehát szövetkezünk egymással… – könnyebbült meg Gabriel.

– Bármiben szívesen állok excellenciád szolgálatára! – mondta hangosan.

– Jó – felelte az érsek egy kurta bólintás kíséretében. – Éppen ezt akartam hallani! Nézd, Gabriel, atyád visszaadta nekem az érseki rangot, de az a régi seb még mindig fáj mindkettőnknek. Az árulás lemoshatatlan bélyegét kell viselnem egész életemben, ezzel tisztában vagyok. – Szünetet tartott, az egyik viaszgyertya lángjába bámult. – Zsigmondnak szüksége van rám, leginkább a külhoni kapcsolataim miatt. Kinevezett a kancellária élére. Jól tudom, mit gondolsz, ezt a feladatkört te is szívesen ellátnád. És mindenki tudja, hogy egyedül úgysem bírok el ennyi munkát, már csak a korom miatt sem…

– Excellenciád jobb erőben van, mint valaha!

– Ugyan, az életerő egyre apad – legyintett az idős férfi. – Hanem annak, aki mellettem alkancellár lesz a titkos kancellárián, rendelkeznie kell bizonyos tulajdonságokkal. Leginkább éleslátással, és természetesen hűséggel.

– Azt hiszem, értjük egymást, érsek úr! Ha úgy gondolod, én lennék a megfelelő jelölt…

– Az majd elválik. Egyelőre annyit tudok biztosan, hogy atyád, Zsigmond, igen sokra tart, és hallgat a véleményedre!

– Csakúgy, mint a tiédre.

– Igen, de az még nem elég – sóhajtott fel Gabriel. – Barátokat kell szereznem!

– Ebben segíthetek. Sőt éppen ebben segíthetek a legtöbbet!

– Maróti Jánost szeretném megnyerni magamnak!

– Értem – mondta az érsek. – Nem lesz könnyű dolgod. De Maróti sokat költ a gyulai uradalmára, és most éppen a várat akarja átépíteni, amihez igazán jó olasz mesterekre van szüksége. Ha tudnál neki ajánlani néhány építészt, rögtön a kegyeibe fogadna!

– Köszönöm a tanácsot, ezt meg fogom próbálni! És Garai? Cillei?

– Sárkányos lovagok mind, és ennek megfelelően kellőképpen gőgösek. A királynő apjával könnyű dolgod lesz, és segítek is neked. De Garai gyűlöl téged, ezt jobb, ha tőlem tudod. Arról fogalmam sincs, hogy a régi gazdád, Eberhard hogyan vélekedik, de ahogy ma figyeltelek benneteket, talán érdemes lenne távol tartanod magadat tőle. Eberhard a másik kancelláriát vezeti, és mostanában elég sok összetűzésünk volt.

– És Pipó?

– Vele talán könnyebben szót érthetsz, már csak az olasz vér miatt is, de Pipó és Eberhard egy követ fújnak, tehát légy óvatos, ha megkörnyékezed a firenzeit.

– Hát Stibor vajdával és a fiával mi a helyzet?

– Közömbösek az irányodba. Felfuvalkodott olasz piperkőcnek tartanak, és maradjon is így. Nem árt majd neked, de nem is fog érted egy szalmaszálat se keresztbe tenni.

Gabriel mély levegőt vett.

– És neked, érsek uram, hogyan hálálhatnám meg a segítségedet?

– Mint mondottam, Zsigmond visszaadta az érseki rangomat, de az esztergomi érsekség bevételéhez még mindig nincs hozzáférésem. Beszélj az apáddal, kérd tőle, hogy ezentúl ne Stibor kezelje a birtokaim bevételét, hanem én! Vissza akarom kapni a pozíciómmal járó összes jogot! Rád hallgat, Gabriel, szólj neki az érdekemben!

– Vedd úgy, hogy már el is intéztem! – vigyorodott el Gabriel.

– Fényes jövőt jósolok neked az udvarnál, ifjú barátom! – mondta az érsek, miközben felállt, és derűsen az ajtó felé indult. – Csak soha ne téveszd szem elől: Fortuna caeca est!

Micsoda agyafúrt, vén kígyó! – gondolta Gabriel. – Még szerencse, hogy úgy döntött, nem akar az ellenségem lenni! Egyelőre…

András meglepetten állt Cillei Hermann előtt. A királynő apja, az idős sárkányos lovag a saját palotájába rendelte a váradi fiút rögtön a tanácskozás után. A gróf semmit sem változott, mióta András legutóbb látta. Vörösesszőke hajába és ápolt szakállába ősz hajszálak vegyültek, de széles válla és izmos karjai még mindig gerincroppantó erőről tanúskodtak. Mellette foglalt helyet Frigyes, az elsőszülött fia. Míg az öreg Cillei arcán megfontoltság és a korral járó bölcsesség tükröződött, Frigyes szemében kegyetlenség villant. András el sem tudta képzelni, mit akarhatnak tőle a Cilleiek. Gyomra összerándult arra a gondolatra, hogy talán apa és fia most elégtételt vesznek azért, mert a tanácsteremben olyan közel került Borbálához, mi több, egészen hosszan rajta felejtette a szemét. Illetlenül hosszan. Janó is megmondta neki odakint, hogy ostoba kamaszkölyök módjára viselkedett.

– A Serenissima Regina bájai neked tiltottak! – oktatta ki Tomaso is, amikor végre egyedül maradtak. – Máskor ne bámuld úgy, és ügyelj, hogy ne veresedjen ki úgy a képed, meg ne izzadjon a homlokod!

András nem tehetett róla, hogy a királynő egyszerűen levette a lábáról, és minden önuralma odalett, amikor a közelébe került. És most, hogy szemtől szemben állt a Cillei család férfitagjaival, rettenetesen kényelmetlenül érezte magát.

– Ülj csak le, Börki lovag! – szólt rá az idős Cillei.

András engedelmeskedett. Az öreg folytatta.

– Mielőtt bármit is mondanék, meg kell ígérned, hogy erről a találkozóról nem beszélsz senkinek, legfőképpen nem a királynak!

András ereiben meghűlt a vér. Lassan bólintott.

– Jó – mondta a gróf. – Arról van ugyanis szó, hogy mi is szeretnénk ágyúkat és puskákat rendelni, kétszer annyit, mint amennyit Zsigmond rendelt!

András zavartan meredt az öregre. Úristen, gondolta, tehát mégsem a királynőről van szó! Megállt a hang a levegőben.

– A király nem tudhat róla – szögezte le Cillei Frigyes. – Ez fontos! Nem tudhatja, hogy van még pénzünk, és nem a velencei hadjáratra fordítjuk. De a mi vállunkat is sok teher nyomja, ha ránk tör az ellenség, a határainkat, várainkat meg kell védeni, és ehhez új fegyverekre van szükségünk!

András már mindent értett. Gyanította, hogy a Cillei család nemcsak holmi külső ellenséggel szemben kíván majd erélyesebben fellépni. Messzi földre elterjedt a híre, hogy a Cilleiek az utóbbi időben igencsak meggazdagodtak, főleg az aranybányáikból, és ezért sok támadás érte őket. Féltik a vagyonukat, az arannyal teli szekereiket, ébredt rá András. Na meg, ha egy kicsit jobban felfegyverkeznek, akkor bárkivel hatékonyan szembeszállhatnak, akár még… Igen, akár még a királlyal is!

– Megtisztelő, hogy engem bíztok meg ezzel a feladattal – mondta végül. – De nagyon sokba kerülne mindez, mert több segéddel kellene majd dolgoztatnom, hogy a király megrendelésével is időre elkészüljek!

– Az idő nem sürget – mondta Cillei Hermann. – És az aranyaknak sem vagyunk híján – tette hozzá mosolyogva. – A királynő természetesen tud minderről. De egyébként is megbízunk benned, hiszen Stibor vajdától sok jót hallottunk rólad! Mondd csak – hirtelen az eszébe jutott valami –, ugye jól tudom, hogy a csillagokhoz és a térképekhez is értesz?

– Valóban így van, tanultam egy kevés asztrológiát, és szeretem a geográfiát is!

– Szeretnénk, ha egyszer készítenél egy részletes térképet Európáról, de legfőképpen Magyarországról. Tudjuk, hogy ez sok időbe telik, mert sok anyagot kell hozzá gyűjtened, viszont mindenképpen szükségünk lenne rá!

– Ennek semmi akadálya – felelte készségesen András.

– Jó. Azonban a legfontosabb, amiről korábban beszéltünk, azaz a tűzfegyverek. Tehát az a kérdésem, elvállalod-e, Börki András?

– És számíthatunk-e a diszkréciódra? – kérdezte még Frigyes.

– Vállalom, és hallgatok, mint a sír – bólintott András, és jószerével még ki sem mondta, amikor eszébe jutott, hogy ilyen veszélyes titkot talán mégsem kellene csak holmi aranyakért őrizni. Most kell ütnöm a vasat, amíg meleg!

– Gróf úr – tette hozzá óvatosan –, mint mondtam, megtisztelő a feladat, de lenne itt még valami…

Cillei Hermann mindentudóan elmosolyodott.

– Azt hiszem, sejtem, mit szeretnél még kérni tőlünk! Régi vágyad, hogy a sárkányos lovagok közé tartozhass, nem igaz?

– Igen, nagyuram – felelte meglepetten András. – De azt hiszem, erről az álmomról végképp lemondhatok! – tette hozzá szomorúan.

– Azért, mert Garai nem engedné? – fortyant fel Frigyes. – Ahhoz nekünk is lesz egy-két szavunk!

Az ifjú váradi nemes reménykedve nézte őket. Kitalálták a legtitkosabb gondolatomat is!

– Látod, András, én megértem a helyzetedet! – bólogatott az öreg Cillei. – Mit gondolsz, hány éve szolgálom már hűségesen Zsigmondot? Régi barátság a miénk, és Isten a tudója, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek neki a kormányzásban! Panaszra nincs is okom, de azért fáj, hogy sosem kapom meg a hercegi rangot. Örökké csak gróf maradok! Persze ennek is megvan az oka, és Zsigmondnak igaza is van, ha nem akarja a Habsburgokat felhergelni azzal, hogy engem velük egyenrangúvá tesz. Visszatérve a te dolgodra: építsd meg azt a csodaszerkezetet, ügyelj arra, hogy felfigyeljenek rád a velencei hadjáraton, és akkor, ha hazatérünk, javasolni fogjuk a sárkányos lovagrendbe való felvételedet!

– Köszönöm, nagyuram!

András meghajolt és távozott. Odakint teleszívta a tüdejét friss levegővel. Mindent egybevetve jól alakulnak a dolgok, nyugtázta magában a történteket, és az mindent megér, hogy Garai meg fog pukkadni a méregtől, amikor a mellemre tűzik a rend jelvényét!

1 Május.

2 Itália hagyományos rendjét, azaz az öt nagyhatalmat – Milánót, Firenzét, Velencét, Rómát és Nápolyt – nevezték így.

3 Június.

4 Ördöngös ismeretek tudója.