Borítószöveg

Az évtized legkülönösebb párja visszatért!

A kissé bogaras Don újabb nehézségekkel találja szemben magát, amikor feleségül veszi Rosie-t, akivel nyomban New Yorkba költöznek. Egy nap a lány bejelenti, hogy terhes, Don pedig nekilát, hogy kiderítse, miképp kell apának lenni; konzultál szakértőkkel és barátokkal, kikérdez egy terapeutát és kutat az interneten, de végül ismét sikerül magát bajba sodornia. Szerteágazó teendői közepette csak egyvalakivel nincs ideje foglalkozni, Rosie-val…

Don Tillman és A Rosie-projekt immár negyven országban hódította meg az olvasók szívét. Graeme Simsion megható és humoros regényéből film készül, amelyben Rosie szerepét az ellenállhatatlan Jennifer Lawrence játssza.

GRAEME SIMSION

ROSIE UPDATE

ÉSSZERŰ HÁZASSÁG

Libri Kiadó

© Graeme Simsion, 2014

Hungarian translation © Sziklai István, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Rosie Effect

Published by arrangement with The Text Publishing Company, Melbourne

Borítóterv © W. H. Chong

Fordította Sziklai István

ISBN 978-963-310-797-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

A borítót az eredeti alapján készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anne-nek

1

A narancslé nem péntekre volt beütemezve. Noha Rosie-val együtt felhagytunk a Szabványosított Étkezési Rendszer használatával, aminek eredményeként a „spontaneitás” kategóriában jelentős fejlődés mutatkozott a vásárlási idő, az élelmiszer-tárolás és -pazarlás terén, abban egyetértettünk, hogy minden héten érdemes lenne három alkoholmentes napot tartanunk. A hivatalos ütemezés nélkül ezt a célt nem volt könnyű betartani, amint korábban jeleztem is. Rosie végül belátta az általam javasolt megoldás logikusságát.

A péntek és a szombat kézenfekvőnek tűnt az alkoholfogyasztásra. Egyikünknek sem volt órája hétvégén. Sokáig alhattunk, és lehetett szexelni.

A szexet abszolút nem ajánlatos ütemezni, legalábbis kerülendő ennek nyílt megvitatása, de én elég hamar felismertem az azt megelőző valószínű események láncolatát: áfonyás muffin a Blue Sky Bakeryből, három adag kávé az Otha’stól, ingem levétele, majd Gregory Peckként eljátszani Atticus Finchet a Ne bántsátok a feketerigót! című filmből. Megtanultam, hogy ezt a négy dolgot ne ugyanabban a sorrendben tegyem minden alkalommal, nehogy túl nyilvánvalóvá váljék, mi a szándékom. A kiszámíthatatlanság elemének bevonása érdekében kétszer is feldobtam egy érmét, hogy így válasszam ki, a rutin melyik elemét töröljem esetlegesen.

Még korábban betettem a hűtőbe egy palack Elk Cove-i pinot gris-t az aznap reggel a Chelsea Marketen vett, búvárok felhozta fésűskagyló mellé, de miután visszaértem az alagsorból, ahol a mosógépből vettem ki a ruhákat, az asztalon két pohár narancslé várt. A narancslé pedig nem kompatibilis a borral. Ha előbb azt hajtja fel az ember, azzal érzésteleníti ízlelőbimbóit, és nem fogja érezni a pinot gris jellegzetes, enyhén megmaradó édességét, s ez olyan benyomást kelt, mintha a bor savanyú volna. Szintén elfogadhatatlan lenne, ha a narancslevet a bor elfogyasztása utánra hagynánk. A dzsúsz ugyanis gyorsan romlik – ezért teszik ki jól láthatóan a reggelizőhelyeknél, hogy „frissen facsart”.

Rosie a hálószobában volt, vagyis nem lehetett vele rögtön beszélgetést kezdeményezni. Lakásunkban a két ember kilenc lehetséges kombinációban tartózkodhatott az egyes helyiségekben, ebből hatszor két különböző helyen. Az ideális lakásban, aminek részleteit közösen dolgoztuk ki még New Yorkba költözésünk előtt, harminchat ilyen lehetséges kombináció lett volna a hálószobával, a két dolgozóval, a két fürdővel és a nappali-konyhával. Ez a referenciaszintű lakás Manhattanben lett volna, közel az 1-es vagy az A-vonalhoz, amivel eljuthatunk a Columbia Egyetem orvosi karára, kilátással a vízre, erkéllyel vagy tetőtérrel a kinti sütögetéshez.

Mivel bevételünket egy tanári fizetés jelentette, amit két részidős koktélkeverős munka egészített ki, de ebből még lejött Rosie tandíja, bizonyos kompromisszumokra kényszerültünk, s emiatt lakásunk a fentebb ismertetett jellemezők egyikével sem bírt. Williamsburgre különös hangsúlyt fektettünk mint helyszínre, mivel itt élt két barátunk, Isaac és Judy Esler, és mivel ők is ajánlották. Nem volt logikus oka annak, hogy egy (akkor) negyvenéves genetikaprofesszornak és egy harmincéves posztgraduális medikának miért felelne meg ugyanaz a környék, ami megfelel egy ötvennégy éves pszichiáternek és egy ötvenkét éves keramikusnak, akik még azelőtt jutottak ingatlanuk birtokába, hogy elszabadultak volna az árak. A lakbér magas volt, a lakás pedig számos hiányossággal bírt, amiket a fenntartók késlekedtek kijavítani. Jelenleg éppen a légkondicionálónak nem sikerült kompenzálnia a kinti harmincnégy fokos hőmérsékletet, ami június végén Brooklynban az elfogadható tartományba esik.

A szobák számának csökkenése, megfejelve a házassággal, azt jelentette, hogy szorosabban fenntartott közelségbe kerültem egy emberi lénnyel, mint korábban bármikor. Rosie jelenléte mindenesetre igen pozitív eredménye volt a feleségprojektnek, de tíz havi és tíz napi házasság után én még mindig csak alkalmazkodni próbáltam, mint a házaspár egyik fele. Időnként a szigorúan vett szükségesnél több időt töltök például a fürdőszobában.

Ellenőriztem a dátumot a telefonomon – egyértelműen péntek volt, június 21. Mindenesetre ez jobb kimenetelnek tűnt, mint az a forgatókönyv, amely szerint agyam hibásan kezdett működni, minek eredményeként helytelenül ismerte fel a napokat. Viszont megerősítette az alkoholprotokoll megszegését.

Tűnődésemet Rosie szakította félbe, aki ekkor lépett ki a hálószobából, mindössze egyetlen törülközőben. Ez volt a kedvenc öltözékem, tekintettel arra, hogy az „öltözéknélküliség” nem fogadható el öltözéknek. Ismét csak döbbenten néztem káprázatos szépségét, és értetlenül álltam megmagyarázhatatlan döntése előtt, hogy engem választott társának. És mint mindig, a gondolatot követte egy nemkívánatos érzelem is: a félelem intenzív pillanata, hogy egy napon majd ráébred tévedésére.

– Mit főzöl? – érdeklődött.

– Semmit. Még nem kezdődött el a főzés. Jelenleg az alkotórész-összeszedés fázisában tartok.

Ezen jót nevetett, és hangszíne elárulta, hogy félreértettem a kérdést. Természetesen semmi szükség nem lett volna rá, ha még mindig érvényben van a Szabványosított Étkezési Rendszer. Úgyhogy közöltem az információt, amit sejtésem szerint Rosie hallani akart.

– Fenntartható típusú fésűskagylót répából, zellerből, mogyoróhagymából és zöldpaprikából készült mirepoix-val, szezámolajos dresszinggel leöntve. A mellé ajánlott ital a pinot gris.

– Kell valamit tennem?

– Mindkettőnknek aludnunk kell ma éjjel. Holnap Navaronéba megyünk.

A Gregory Pecktől származó mondat tartalma mit sem számított. A hatást teljes mértékben a sült kagylók elkészítését övező, magabiztosságot és parancsolást sugárzó kijelentés és annak mikéntje szolgáltatta.

– És mi van akkor, ha én nem tudok aludni, kapitány? – kérdezte Rosie. Azzal elmosolyodott, és eltűnt a fürdőben. Most nem hoztam fel a törülközőelhelyezési kérdést: már régen elfogadtam, hogy ő véletlenszerűen tárolja az övét a fürdőszobában vagy a hálóban, amivel lényegében két helyet sajátított ki.

A rend iránti preferenciáink a skála két végpontján helyezkedtek el. Amikor Ausztráliából New Yorkba költöztünk, Rosie három, maximális méretű bőröndöt pakolt tele. Egyedül a ruhamennyisége döbbenetes volt. Az én ingóságaim belefértek két sporttáskába. A költözés előnyeit kihasználva frissítettem az életet megkönnyítő felszerelésemen, és a sztereó magnómat meg az asztali számítógépemet Trevornak, az öcsémnek adtam, az ágyamat, az ágyneműt és a konyhai eszközöket visszavitettem a sheppartoni családi fészekbe, és eladtam a bringámat is.

Rosie ezzel szemben vagyontárgyainak már így is gigantikus gyűjteményét még tovább bővítette, amikor az érkezésünket követő hetekben dísztárgyakat vett. Ennek eredménye kézzelfoghatóan jelentkezett lakásunk kaotikus viszonyaiban: virágvázák, plusz székek és abszolút nem praktikus bortartók formájában.

De nemcsak a tárgyak mennyiségéről volt itt szó, hanem elrendezési problémákról is. A hűtőt zsúfolásig megtöltötték a kenyérre kenhető kencék, mártások és bomló tejtermékek félig üres tartói. Rosie még azt is felvetette, hogy szerezzünk be egy második hűtőt Dave barátomtól. Hogy mindenkinek legyen egy! Teljesen nyilvánvaló, hogy ő sosem élvezte a Szabványosított Étkezési Rendszer előnyeit, amelyben a hét minden napjára részletesen meg volt szabva az adott menü, s ez szabvány bevásárlólistát és optimalizált raktárkészletet kínált.

Rosie rendezetlen megközelítése pontosan egy kivételt engedélyezett. Ez a kivétel pedig egy változó volt. Alapértelmezésben ez az orvosi tanulmányait fedte, jelen pillanatban a doktori értekezését, amelyet a bipoláris zavar korai kialakulásának környezeti kockázatáról írt. A Columbia orvosi programjában haladó besorolást kapott azzal a kikötéssel, hogy disszertációját a nyári szünetben elkészíti. A határidő lejárta pontosan két hónap és öt nap múlva volt esedékes.

– Hogyan lehetsz ennyire rendezett ebben az egy dologban és annyira rendezetlen minden másban? – kérdeztem egyszer Rosie-t, miután rossz illesztőprogramot tett fel a nyomtatójához.

– Azért van ez, mert a disszertációmra összpontosítok, és nem aggódom semmi más miatt. Senki sem kérdezgeti, hogy vajon Freud megnézte-e a lejárati dátumot a tejen.

– A huszadik század elején még nem írták rá a lejárati dátumokat az árukra.

Hihetetlennek tűnt, hogy két ennyire különböző ember hogyan alkothat ilyen sikeres párt.