Borítószöveg

Audrey hetek óta nem teszi ki a lábát a lakásból.Édesanyja szerint olyan, akár egy törött porcelánváza. A szomszéd srác szerint olyan, akár egy lökött celeb, aki napszemüvegben ül az elsötétített szobában. Linus szerint pedig olyan, akár a rebarbara, ami csak árnyékban érzi jól magát. A pszichológusa szerint... na, azt inkább hagyjuk. Audrey szorong és pánikol. Mindentől és mindenkitől. A számítógépes játékokra rágyógyult öccsétől, a női magazinokból nevelődő anyjától, a sportkocsikról álmodozó apjától, de legfőképpen Linustól, akinek olyan a mosolya, akár egy gerezd narancs.

Audrey valahol útközben elvesztette önmagát, és úgy tűnik, minden összeesküdött ellene, de egy váratlan találkozás, egy óvatos séta a Starbucksba és egy szintén különös srác közeledése talán mindent újraírhat a lány életében.

Copyright © Sophie Kinsella, 2015

Hungarian translation © Pritz Péter, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Finding Audrey, Doubleday, 2015

A Penguin Random House Company

Borítótipográfia © Madhen Media Ltd., 2015

Borítóterv © Will Staehle, 2015

Szerzőfotó © John Swannell, 2014

Fordította Pritz Péter

ISBN 978-963-310-796-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Lovas Anna

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

A borítót az eredeti alapján tervezte Komlósi Dániel

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az összes gyermekemnek, akik a maguk módján mind ihletet adtak ahhoz, hogy ezt a könyvet megírjam.

Úristen, anya megőrült!

Nem normál őrült-anya módon, hanem komolyan.

Normál őrült-anya módban olyanokat mond, hogy vágjunk bele a fantasztikus gluténmentes diétába, amiről a Daily Mailben olvasott. Majd vesz három kiló gluténmentes kenyeret. Ami annyira gusztustalan, hogy lemerevedik tőle az arcunk. A család sztrájkolni kezd, anya elrejti a szendvicsét a virágágyásban, és a következő héten már nem is vagyunk gluténmentesek.

Anya ilyenkor van normál őrült-anya üzemmódban. De most komolyan megőrült.

A hálószobájuk ablakában áll, ami a Rosewood közre néz, ahol lakunk. Nem. Az, hogy áll, túl normálisan hangzik. De anya nem tűnik normálisnak. Imbolyog, félig már kint van az ablakból, a tekintete vad. A testvérem, Frank számítógépét fogja, ami bizonytalanul billeg az ablakpárkányon. A gép bármelyik pillanatban kieshet az ablakon. És az egy hétszáz fontos számítógép! Felfogja ezt egyáltalán? Hétszáz font. Közben meg folyton azt hajtogatja, hogy mi nem vagyunk tisztában a pénz értékével. Olyanokat mond, hogy: „Tudjátok, milyen nehéz megkeresni tíz fontot?”, meg hogy: „Nem hagynátok állandóan égve a villanyt, ha nektek kéne kifizetni.”

És az milyen, hogy megkeres hétszáz fontot, majd kidobja az ablakon?

Alattunk, a kertben, Frank ugrál ide-oda az Agymenők pólójában, a fejét fogva teljes pánikban rikoltozik.

– Anya! – kiáltja Frank a rémülettől egészen magas hangon. – Anya, az a számítógépem!

– Tudom, hogy ez a számítógéped! – üvölti anya magából kikelve. – Szerinted nem tudom?

– Anya, kérlek, beszéljük ezt meg!

– Már ezerszer megpróbáltam – vág vissza. – Hízelegtem, könyörögtem, vitatkoztam, érveltem, megvesztegettelek… mindent megpróbáltam! MINDENT, Frank!

– De nekem szükségem van a számítógépemre!

– Nem, nincs szükséged a számítógépedre! – ordítja anya olyan dühösen, hogy összerezzenek.

– Anyuci kidobja a számítógépet! – mondja Felix, miközben kirohan a fűre, és arcán hitetlenkedő örömmel felnéz az ablakra. Felix a kisöcsénk. Négyéves. Az élet legtöbb eseményét hitetlenkedő örömmel fogadja. Egy teherautó az utcában! Ketchup! Egy extra hosszú sült krumpli! Az, hogy anya kidob egy számítógépet az ablakon, neki csak egy a napi csodák sorában.

– Igen, és akkor a számítógép össze fog törni – mondja Frank dühösen. – És akkor majd soha, de soha többé nem játszhatsz rajta a Csillagok háborújával. Felix elkámpicsorodik, anya pedig újra dühbe gurul.

– Frank! – kiáltja. – Ne hergeld az öcsédet!

Az utca túloldalán lakó McDugganék kijönnek, hogy megnézzék, mi történik. Mikor tizenkét éves fiuk, Ollie, meglátja, hogy anya mire készül, felkiált:

– Neeee! Mrs. Turner! – mondja, majd átszalad az utcán, megáll a füvön, és Frankkel együtt esedezve néz fel.

Ollie néha Land of Conquerorst játszik a neten Frankkel, ha Frank épp olyan kedvében van, és nem tud mással játszani. Úgy tűnik, Ollie még jobban ki van borulva, mint Frank.

– Ne törje össze a gépet, kérem, Mrs. Turner! – mondja remegve. – Frank összes meccsének kommentárja rajta van. És azok annyira viccesek!

Odafordul Frankhez.

– Tényleg nagyon viccesek.

– Kösz – motyogja Frank.

– Anyukád olyan, mint… – Ollie idegesen pislog. – Olyan, mint a Harcistennő a hetes szinten.

– Hogy mi vagyok? – kérdezi anya ingerülten.

– Ez bók volt – csattan fel Frank, és idegesen forgatja a szemeit. – Amit te is tudnál, ha játszanál. Amúgy nyolcas szint – javítja ki Ollie-t.

– Úgy van – vágja rá Ollie egyetértve. – Nyolcas.

– Nem is tudtok értelmesen kommunikálni – akad ki anya újra. – A való élet nem szintekből áll.

– Anya, lééécci – szólal meg Frank. – Bármit megteszek. Berakom a mosogatógépbe az edényeket. Minden este felhívom a nagyit. Ööö… – kutat kétségbeesve ötletek után – …felolvasok süketeknek.

– Felolvasol süketeknek?! Hallod egyáltalán, miket beszélsz? Süketeknek?! – Anya szétrobban az idegtől. – Süketeknek?! Miért akarnám, hogy te süketeknek olvass fel? Ebben a családban te vagy a süket! Soha nem hallod, amit mondok. Állandóan az a nyavalyás fülhallgató van a füleden…

– Anne!

Odafordulva látom, hogy apa is beszáll a csetepatéba. Közben újabb szomszédok nyitják ki ajtóikat. Ez most már hivatalosan is Környékbeli Ügy.

– Anne! – szól újra apa.

– Chris, ebbe most kérlek, ne szólj bele – figyelmezteti őt anya, és látom, hogy apa nyel egy nagyot. Apám magas és jóképű, mintha egy autóreklámból lépett volna elő, és úgy néz ki, mintha ő lenne a főnök, de igazából nem egy alfahím.

Nem, ez így nagyon rosszul hangzik. Több szempontból is alfahím ő. Csak hát anya még nála is alfább. Anya erős és főnökös és csinos és főnökös.

Kétszer mondtam, hogy főnökös, ugye?

Hát, ebből mindenki vonja le a következtetést.

– Tudom, hogy dühös vagy, édesem – próbálja apa nyugtatni őt. – De nem extrém egy kicsit, amit csinálsz?

– Extrém? Ő az extrém! Frank függő lett, Chris!

– Nem vagyok függő! – kiabálja Frank.

– Csak azt akarom mondani, hogy…

– Mit? – kérdezi anya, és megfordul, hogy rendesen apára tudjon nézni. – Mit akarsz mondani?

– Ha ott dobod ki, rá fog esni a kocsira – válaszolja apa, és egy pillanatra összerezzen. – Nem tudnál esetleg egy kicsit balra húzódni vele?

– Nem érdekel az autó! Muszáj kemény lennem vele, akárhogy szeretem!

Még inkább megbillenti a számítógépet az ablakpárkányon, és mindannyiunknak eláll a lélegzete, beleértve a szomszédokat is.

– Szeretsz? – kiáltja fel Frank anyának. – Ha szeretnél, nem törnéd össze a számítógépemet.

– Ha meg te szeretnél engem, nem kelnél fel éjjel kettőkor titokban azért, hogy koreaiakkal játssz a neten!

– Felkeltél éjjel kettőkor? – kérdezi Ollie elkerekedett szemekkel.

– Gyakoroltam – vonja meg Frank a vállát.

– Gyakoroltam – hangsúlyozza anyának.

– Nemsokára kezdődik a bajnokság! Mindig azt mondogatod, hogy legyen egy cél az életemben. Hát, most van!

– Land of Conquerorst játszani nem cél! Istenem, édes Istenem… – Beleveri párszor a fejét a számítógépbe. – Hol rontottam el?

– Ó, Audrey, szia, hogy vagy? – mondja Ollie váratlanul, mikor meglát.

Rémülten hátralépek a szobám ablakából. Az ablak egy félreeső sarokban van, és nem akartam, hogy bárki meglásson. Pláne nem Ollie, aki szerintem egy kicsit belém van zúgva. Annak ellenére, hogy nálam két évvel fiatalabb, és alig ér fel a mellkasomig.

– Nézzétek, ott a celeblány! – mondja szellemeskedve Ollie apja, Rob. Már egy hónapja „celebnek” hív, pedig anya és apa külön is átmentek, és megkérték, hogy hagyja abba. Szerinte ez vicces, csak a szüleimnek nincs humorérzéke. (Gyakran megfigyeltem, hogy sok ember összetéveszti a humorérzéket azzal, hogy valaki igazából egy érzéketlen tuskó.)

De azt hiszem, ezúttal egyikük sem hallotta Rob oly szellemes viccét. Anya csak siránkozik tovább, hogy hol rontotta el, apa pedig feszülten néz fel rá.

– Nem rontottál el semmit! – kiált fel. – Nincs semmi baj! Gyere le, drágám, és igyál meg valamit. Tedd le a számítógépet… egy időre – teszi hozzá gyorsan, amikor meglátja, hogyan néz rá. – Később is kidobhatod.

Anya meg se mozdul. A gép egyre bizonytalanabbul billeg az ablakpárkányon, apa beleborzong a látványba.

– Féltem azt az autót, drágám. Még csak most fizettük ki az utolsó részletet… – mondja, majd elindul a kocsi felé, és felemeli a kezét, mintha meg akarná óvni az esetleg lezuhanó nehéz tárgytól.

– Hozzatok egy takarót! – mondja Ollie, mint aki hirtelen magához tért. – Mentsük meg a gépet! Hozzatok egy takarót! És alkossunk kört!

Úgy tűnik, anya nem is hallja őt.

– Én szoptattalak! – visítja Franknek. – Olvastam neked a Micimackót! Nem vágytam másra, csak egy értelmes fiúra, akit érdekelnek a könyvek, a művészetek, a múzeumok, a kirándulás és mondjuk egy versenysport…

– A LOC versenysport! – ordítja Frank. – De neked erről fogalmad sincs! Ez nagyon komoly dolog! Azt tudod, hogy a torontói LOC-bajnokságon az idei összdíjazás hatmillió dollár?

– Igen, hisz folyton ezt szajkózod – csattan fel anya. – Csak nem azt tervezed, hogy megnyered? És meggazdagodsz?

– De, lehet. – Frank szúrós szemmel néz anyára. – Ha eleget tudok gyakorolni.

– Térj már észhez, Frank! – Éles és már-már rémisztő hangja az egész utcában visszhangzik. – Nem fogsz részt venni ezen a bajnokságon, nem fogod megnyerni a hatmillió dollárt, és nem fogsz abból megélni, hogy számítógépes játékokat játszol! MEGÉRTETTED? NEM!