MARY
HIGGINS
CLARK

Csak a dallam
él tovább

Budapest, 2015

Fordította

SIMONYI ÁGNES

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mary Higgins Clark: The Melody Lingers On

Copyright © 2015 by Mary Higgins Clark

„The Song Is Ended” by Irving Berlin
© Copyright 1927 by Irving Berlin.

© Copyright Renewed. International Copyright Secured.

All rights reserved.

Reprinted by Permission.

First Simon & Schuster hardcover edition June 2015

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2015

© XXI. Század Kiadó, 2015

Szerkesztette Gimes Katalin

Borítóterv Váraljai Nóra

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5373-78-7

Köszönetnyilvánítás

Újból megszületett egy mese. Ebben az esetben a dal véget ért.

Mint mindig, most is élveztem az utazást. Noha boldoggá tesz, amikor leírom a „vége” szót, van ebben egy bizonyos fokú szomorúság is. Nagyon megszerettem ennek a könyvnek a szereplőit. Önökre bízom, hogy találjanak olyat, akit nem kedvelek.

Szokás szerint vannak olyanok, akik velem együtt járták végig az utat. Nekik kalapemelés és a legmélyebb hálám jár.

Először is természetesen Michael Kordának, aki ötven éve a szerkesztőm. Nagy boldogság számomra, hogy ennyi éve egy csapat vagyunk.

Marysue Ruccinak, a Simon & Schuster főszerkesztőjének, bölcs ötleteiért és útmutatásaiért.

Elizabeth Breedennek a szorgalmáért és a szerkesztés folyamán mutatott türelméért.

Jackie Seow művészeti igazgatónak az általa tervezett impozáns borítóért.

Ed Boran nyugalmazott FBI-ügynöknek, a Marine Corps Law Enforcement Foundation jelenlegi elnökének, aki a mentorom volt, amikor megtanultam, hogy az iroda hogyan nyomozna ki egy ilyen bűntényt.

Eve Ardia lakberendezőnek, aki eligazított, hogy hogyan lehet ötmillió dollárt egy lakás berendezésére költeni ebben a történetben.

Nadine Petrynek, aki az utóbbi tizenhét évben az asszisztensem és a jobbkezem.

Rick Kimballnak azért a tanácsáért, hogy hogyan lehet nagyobb pénzösszegeket mozgatni – és elrejteni az éber tekintetek elől.

Végezetül támogató családomnak: a rendkívüli férjnek, John Conheeney-nek rendületlen támogatásáért; a gyermekeimnek, akik mindig kaphatók a segítségre, amikor egyik-másik fejezetnél a megjegyzéseikre vagyok kíváncsi. Különösen abban segítenek sokat, amikor felhívják a figyelmemet, hogy egy olyan kifejezést használok, amely a mostani generáció számára már érthetetlen.

Tempus fugit, azaz repül az idő, meg minden!

Kellemes olvasást mindenkinek!

Mary Higgins Clark

June Crabtreenek, a Villa Maria Akadémián együtt töltött
idő óta kedves barátnőmnek az emlékére – szeretettel

A harmincéves Elaine Marsha Harmon fürge léptekkel indult el a manhattani Keleti Harminckettedik utcán lévő lakásából a tizenöt sarokra lévő munkahelyére, a Huszonharmadik utca és az Ötödik sugárút sarkán álló Flatiron Buildingbe, ahol lakberendező-asszisztensként dolgozott. Meleg kabátot viselt, kesztyűt azonban nem, pedig határozottan fagyos volt ez a november eleji reggel.

Kontyba tekert vörösesbarna hajából most csak egy-két fürt röpködött az arca körül. Az édesapjához hasonlóan magas, és az édesanyjához hasonlóan karcsú nő már a főiskola elvégzése után ráébredt, hogy a tanári pálya nem neki való, ezért inkább jelentkezett az Iparművészeti Főiskolára, és a diplomája kézhezvétele után Glady Harper, a gazdagok és társadalmi ambíciókat dédelgetők lakberendezőinek „nagy öregje” alkalmazta.

Elaine mindig azzal viccelődött, hogy gyermektelen, rettentően tehetősnek tartott apai nagy-nagynénje után kapta a nevét. A gond csak az volt, hogy az állatbarát Elaine Marsha néni a pénze nagy részét különféle állatmenhelyekre hagyta, és a rokonainak csak igen keveset juttatott belőle.

Ahogyan Lane magyarázta: – Az Elaine nagyon szép név, és a Marsha is, de sosem éreztem magam Elaine Marshának. – Gyerekként akaratlanul úgy oldotta meg a problémát, hogy tévesen „Lane”-nek betűzte a nevét, és azután ez rajta ragadt.

Valami oknál fogva ez járt a fejében, ahogy a Második sugárúttól az Ötödikig, majd a Huszonharmadik utcán gyalogolt. Jól érzem magam, gondolta. Szeretek itt lenni, ezen a helyen, most, ebben a pillanatban. Imádom New Yorkot. Azt hiszem, máshol nem is tudnék élni. Legalábbis nem szeretnék.

Ám hamarosan alighanem úgy dönt, kiköltözik az elővárosba. Katie szeptemberben kezdi az általános iskolai előkészítőt, és ő a manhattani magániskolákat nem tudja megfizetni.

Ez a gondolat fájdalmas ismerősséggel hasított belé. Jaj, Ken, gondolta. Bárcsak élnél még! Az emléket elnyomva kinyitotta a Flatiron Building bejárati ajtaját, és a lifttel fölment a negyedik emeletre.

Noha még csak fél kilenc múlt tíz perccel, Glady Harper már ott volt, ahogyan arra Lane számított is. A többi alkalmazott, a recepciós és a könyvelő kilenc előtt két perccel szokott érkezni. Glady nem bocsátotta meg a késést.

Lane megállt főnöknője irodájának ajtajában.

– Szia, Glady!

Glady felpillantott. Acélszürke haja szokás szerint úgy festett, mintha nem sokat bajlódott volna a megfésülésével. Inas testét fekete pulóverbe és pantallóba öltöztette. Lane tudta róla, hogy egyik szekrényében hajszálra egyforma ruhák sorakoznak, és hogy a színek, anyagok és formák iránti szenvedélyét kizárólag a házak és irodák belső terei számára tartja fenn. A hatvanéves, húsz éve elvált asszonyt valamennyi barátja és alkalmazottja Gladynek hívta. Egyik szövetbeszállítója azzal viccelődött, hogy a „nem is örül”{1} ráillőbb becenév volna, mely megjegyzését egy igen jövedelmezőnek ígérkező szerződése bánta.

Glady nem vesztegette az idejét köszönésre.

– Gyere be, Lane! – mondta. – Valamit meg akarok beszélni veled.

Vajon mit csináltam rosszul?, tanakodott Lane, amint a parancsot követve belépett az irodába, és leült a Glady íróasztala előtt álló antik Windsor-székek egyikére.

– Felkérést kaptam egy új ügyféltől, vagy inkább azt kellene mondanom, hogy egy régitől, és nem vagyok benne biztos, hogy bele akarok bonyolódni.

Lane felvonta a szemöldökét.

– Glady, te mindig azt mondod, hogy ha az ember úgy érzi, egy ügyfél nehéz esetnek ígérkezik, azt a munkát nem érdemes elvállalni. – Nem mintha te nem lennél nehéz eset, tette hozzá magában. Amikor az asszony elvállal egy ügyfelet, az első dolga, hogy egy kordéval végigmegy az illető otthonán, és könyörtelenül megszabadul minden olyan tárgytól, amelyet bóvlinak tart.

– Ez más – felelte Glady zavartan. – Tíz évvel ezelőtt én végeztem a lakberendezést egy greenwichi kúriában, amikor Parker Bennett megvásárolta.

– Parker Bennett! – Lane-nek eszébe jutottak az ügyfeleitől dollármilliárdokat kicsaló befektetésialap-kezelőről szóló újságfőcímek. Mielőtt a lopásra fény derült volna, a férfinak nyoma veszett a vitorlásáról. Az a vélekedés járta, hogy öngyilkosságot követett el, bár a holttestét nem találták meg.

– Nos, nem egészen ő az, akiről beszélek – magyarázta Glady. – Bennették fia, Eric hívott. A kormány amennyit csak tudott, visszakaparintott Parker Bennett pénzéből. Most árulják a házat. Ami ott marad, annak nincs valós értéke, és meg fogják engedni Bennett feleségének, Anne-nek, hogy magával vigyen annyi bútort, amennyivel be tud rendezni egy társasházi lakást. Eric azt mondta, az anyja teljességgel közömbössé vált minden iránt, ezért azt szeretné, ha én csinálnám meg helyette, mármint Eric helyett.

– Telik neki arra, hogy kifizessen?

– Nagyon nyíltan beszélt. Azt mondta, olvasta, hogy életem legnagyobb jutaléka az apja „költség nem számít” utasításából származott. Azt kéri, hogy ingyen végezzem el.

– És megteszed?

– Te mit csinálnál, Lane?

Lane habozott, azután úgy döntött, nem kertel.

– Láttam képeket arról a szerencsétlen asszonyról, Anne Bennettről. Minimum húsz évvel öregebbnek néz ki, mint azokon a fotókon, amelyeket a szélhámosság kiderülése előtt hoztak le a társasági rovatokban. Én a helyedben elvállalnám.

Glady Harper összeszorított szájjal bámulta a mennyezetet. Jellegzetes reakciója volt ez, amikor koncentrált, akár egy függönyrojt pontos árnyalata, akár egy ilyen horderejű döntés fölött merengett.

– Azt hiszem, igazad van – mondta végül. – Az biztos, hogy nem igényel túl sok időt elegendő bútorzatot összeállítani egy társasházi lakáshoz. Úgy tudom, egy ingatlanfejlesztés keretében épült sorházról van szó a New Jersey-beli Montclairben. Az nincs is olyan messze a George Washington hídtól, talán negyven perc összesen. Legalább nem kell sokat utazgatnunk.

Letépett egy lapot a jegyzettömbről, és az asztal túlsó felén ülő Lane elé tolta.

– Itt van Eric Bennett telefonszáma. Úgy hallottam, egy kisebb befektetési tanácsadó adott neki valamilyen zugmunkát. A Morgan Stanley-nél nagyon jól ment neki, de amikor kiderült, miben mesterkedett a drágalátos apukája, benyújtotta a lemondását. Beszélj meg vele egy időpontot!

Lane átvitte a papírlapot a saját irodájába, leült az íróasztalához, és tárcsázni kezdte a felírt számot. Már az első csöngetés után beleszólt egy kellemes, határozott hang.

– Eric Bennett.

Egy héttel később Lane és Glady a Merritt autópályán utaztak a Round Hill Roadhoz, a Connecticut állambeli exkluzív Greenwich egyik legexkluzívabb területéhez vezető kijárat felé. A 95-ös út gyorsabb lett volna, de Glady szerette útközben nézegetni a kúriákat. Lane a főnöknője Mercedesét vezette. Glady úgy ítélte meg, hogy Lane Mini Cooperje túl szerény ahhoz, hogy a Bennett-kúria előtt parkoljon.

Glady az út legnagyobb részében hallgatott, és Lane már megtanulta tiszteletben tartani ezt a csöndet. Amikor az asszony beszélgetést akar kezdeményezni, ő dönti el az idejét. Lane, Erzsébet királynő örökös csodálója, gondolatban összehasonlította ezt azzal, amit egyszer a királynőről hallott. Csupán akkor lehet szólni hozzá, ha ő kezdi el a társalgást.

Glady csak akkor szólalt meg, amikor elkanyarodtak a kijáratnál: – Emlékszem, amikor először jöttem ide. Parker Bennett megvette azt a hatalmas házat. Az az ember, aki építtette, tönkrement, mielőtt beköltözhetett volna. A tervezése a rossz ízlés netovábbja volt. Elhoztam egy építészt, és a kettőnk elképzelése szerint átalakítottuk a belső teret. Te jó ég, a konyhapultnak olyan formája volt, mint egy szarkofágnak. Az ebédlőt a Sixtus-kápolna mintájára pingáltatták ki, de a saját változatukban. Sértés volt Michelangelóra nézve.

– Ha a lakberendezésen kívül építészeti változtatásokat is végrehajtottatok, az egy vagyonba kerülhetett – jegyezte meg Lane.

– Egy király váltságdíja is kitelt volna az árából, de Parker Bennett nem kifogásolta. Miért is kellett volna, hogy érdekelje? Mások pénzét költötte.

Bennették birtoka a Long Island Soundon helyezkedett el. A robusztus, fehérrel szegélyezett piros téglás házat már az útról látni lehetett. Amikor ráfordultak a kocsifelhajtóra, Lane észrevette, hogy a bozótot egy ideje nem nyírták meg, és a gyep száraz levelektől tarkállik.

Ugyanez magától értetődően Gladynek is feltűnt.

– Ha jól sejtem, a kertész lépett le elsőként – állapította meg szárazon.

Lane a kanyargós kocsifelhajtón állította le az autót, majd együtt felballagtak a masszív tölgyfa ajtóhoz vezető néhány lépcsőfokon. Lane szinte hozzá sem ért a csengőhöz, az ajtó máris kinyílt.

– Köszönöm, hogy eljöttek – mondta Eric Bennett.

Mialatt Glady az üdvözlést fogadta, Lane alaposan megvizsgálta Eric Bennettet. A férfi, akinek a hangja úgy lenyűgözte, középmagas és átlagos termetű volt. Lane a tízcentis sarkú cipőjében csaknem ugyanakkorára magasodott, mint ő. Őszülő, sűrű, szőke haja és mogyoróbarna szeme volt. Lane mindent felkutatott a Bennett-ügyről, amit csak lehetett, és megtudta, hogy Eric Bennett az apja fiatalabb kiadása, azé a finom modorú, jóképű férfié, aki kicsalta az emberektől a pénzüket, melyet egy életen át kuporgattak.

Glady bemutatta: – Az asszisztensem, Lane Harmon.

– Eric Bennett, de ezt már alighanem kitalálta. – A férfi szavaiban irónia bujkált, röpke mosoly kíséretében.

Glady szokása szerint egyenesen a lényegre tért.

– Az édesanyja itthon van, Eric?

– Igen. Mindjárt lejön. Épp nála van a fodrász.

Lane emlékezett rá, hogy Anne Bennettet többé nem látták szívesen abban a szalonban, ahová ezer éve járt. A többi vendég erőteljesen sérelmezte a jelenlétét, mivel sokuk családja áldozatul esett Parker Bennett mohóságának.

A hatalmas előcsarnok sivár látványt nyújtott. Kétoldalt egyforma, íves lépcső vezetett egy erkélyre, amelyen egy zenekar is elférhetett. Az előcsarnok falain lyukak éktelenkedtek.

– Látom, eltűntek a falikárpitok – észrevételezte Glady.

– Valóban, és azokban az években, amíg a mi tulajdonunkban voltak, húsz százalékkal megnőtt az értékük. A becsüs azoktól a festményektől is el volt ragadtatva, amelyeknek a megvételére maga beszélte rá apámat. Jó szeme van, Glady.

– Ez természetes. Virtuálisan bejártam azt a lakást, amelyet az édesanyjának vásárolt New Jersey-ben, Eric. Egyáltalán nem rossz. Egészen bájossá tudjuk majd varázsolni.

Lane számára nyilvánvaló volt, hogy Glady baráti kapcsolatba került Eric Bennett-tel abban a nagyjából egy évben, amikor a kúriában dolgozott. Most az asszony a maga szokásos fürge módján elkezdte körbejárni a földszintet.

A balra nyíló, magas mennyezetű helyiséget a legtöbben nappalinak nevezték volna, Glady azonban szalonként utalt rá. Kecses, boltíves ablakok néztek a birtok többholdas hátsó területére. A távolban Lane egy fedett úszómedencét és a kúria miniatűr mását formázó medencepavilont látott. Lefogadom, hogy a medence akkora, hogy olimpiát lehetne tartani benne, gondolta. És bármibe lefogadom, hogy sós a vize.

– Látom, az antik és a rendelésre készült bútorokat az utolsó szálig elvitték innen – jegyezte meg Glady szarkasztikusan.

– Újabb főhajtás a jó ízlése előtt, Glady. – Lane ezúttal mintha némi keserűséget hallott volna kicsendülni Bennett hangjából.

Glady nem válaszolt a burkolt bókra.

– Mindegy, a kis nappali bútorzata amúgy is sokkal inkább megfelel az új sorházbeli lakáshoz. Nézzük meg azt a szobát!

Elmentek a főúri ebédlő mellett. A szalonhoz hasonlóan ebből is hiányoztak a bútorok. A ház hátsó traktusába menet Lane látta a korábban nyilván könyvtárként szolgáló helyiséget. Most csak a mahagónipolcok tátongtak benne üresen.

– Emlékszem az apja ritka könyvekből álló gyűjteményére – mondta Glady.

– Igen, és azokat jóval korábban kezdte el gyűjteni, mint ahogy elindította a saját befektetési alapját, de a kormánynál láthatóan ez nem sokat nyomott a latban. – Bennett hangja visszaváltott semlegesre. – Hogy őszinte legyek, amikor egy könyvet olvasok, a magam részéről a kezemben akarom tartani, és nem amiatt aggódni, hogy netán valamiképpen megsértem az aranyszegélyű oldalakat vagy a benne lévő illusztrációkat. – Lane-re pillantott. – Egyetért?

– Teljes mértékben – felelte Lane határozottan.

Glady az irodában megmutatta neki a képeket, amelyek a lakberendezés befejezése után készültek a kúria helyiségeiről. Mindegyik szobát annak saját színösszeállítása szerint, káprázatosan bútorozta be úgy, hogy az összhatás egyszerre volt elragadó és barátságos.

Most azonban ezen a házon semmi nem volt sem elragadó, sem barátságos. Elhanyagolt, sőt sivár benyomást keltett. A könyvszekrények polcait vékony porréteg fedte.

Továbbsétáltak a ház hátsó traktusa felé. Balra volt egy kényelmes kanapéval, székekkel, egy kerek, üveglapú dohányzóasztallal és hozzá illő, lehajtható lapú, mahagóni kisasztalokkal még mindig bebútorozott, vidám kis nappali. Virágmintás sötétítőfüggönyök harmonizáltak a kárpitok szövetével. A falakon néhány bekeretezett Monet-nyomat és egy halványzöld árnyalatú szőnyeg egészítette ki a hívogató hatást.

– Ez volt a személyzet nappalija, Lane – magyarázta Eric Bennett. – Külön bejárata van a konyhába. Tavalyig hatfős személyzetünk volt.

– Ezt a bútort fogjuk átvinni az új házba – jelentette ki Glady. – Még csinosabb is, mint amire emlékeztem. Jól fog mutatni a földszinti kis nappaliban. És már azt is eldöntöttem, hogy az édesanyja emeleti nappalijának a bútorzata tökéletes lesz az ottani nappaliba. Az egyik vendégszobából átviszünk egy nagyméretű ágyat. A fő hálószobában lévő túl nagy a sorházba. A két másik hálószobával ugyanígy fogunk eljárni. A jegyzeteim szerint a reggelizőszobában lévő asztal a székekkel, valamint a pohárszék jó lesz az étkezőbe. No, akkor lejön az édesanyja, vagy fölmehetünk?

Hát, azt nem lehet elvitatni Gladytől, hogy határozott, gondolta Lane. Örülök, hogy föl akar menni. Már kezdtem azt hinni, hogy a képek alapján akar dolgozni. Nagyon szeretnék a többi szobára is vetni egy pillantást.

– Azt hiszem, hallom anyámat lefelé jönni a lépcsőn – szólalt meg Bennett. Hirtelen megfordult, Glady és Lane pedig követték vissza, a ház elejébe.

Lane talált képeket Anne Nelson Bennettről az interneten, amikor beütötte a nevét a Google-ba. De azt a gyönyörű, szőke társasági hölgyet, akinek Oscar de la Renta volt a kedvenc divattervezője, szinte képtelenség volt felismerni ebben a szívszorítóan vékony, remegő kezű asszonyban, aki most tétován szólította meg Gladyt.

– Ms. Harper, nagyon kedves öntől, hogy eljött. Egy kicsit más most itt, mint amikor legutóbb nálunk járt.

– Mrs. Bennett, tudom, milyen nehéz most magának.

– Köszönöm. És ki ez a bájos ifjú hölgy?

– Az asszisztensem, Lane Harmon.

Lane megfogta a kinyújtott kezet, és nyomban érezte, hogy Anne Bennett szorítása olyan gyenge, mintha minden erő elhagyta volna az ujjait.

– Mrs. Bennett, minden tőlem telhetőt el fogok követni, hogy az új otthonát vonzóvá és kényelmessé tegyem. Fölmehetnénk, hogy megmutassam, mely bútorokat szándékozom kiválasztani az ön számára? – tudakolta Glady.

– Igen, hogyne. Csak azt hagyták meg nekem, amiről úgy ítélték, hogy csupán pár dollárt hoz egy ingatlanfelszámoláson. Hát nem nagylelkűek? Pedig valaki más lopta el azt a pénzt. Nem igaz, Eric?

– Be fogjuk bizonyítani az ártatlanságát, anya – mondta Eric Bennett kedvesen. Most pedig menjünk fel!

***

Negyven perccel később Glady és Lane már visszafelé tartott Manhattanbe.

Azután Glady egyszer csak megjegyezte: – Csaknem két év telt el a botrány kitörése óta. Ez a szerencsétlen asszony pedig még mindig úgy fest, mint aki támolyog a döbbenettől. Mi a véleményed a nagy szélhámosnak arról a portréjáról, amelyen olyan jóindulatúan mosolyog a világra? Úgy tudom, épp csak megszáradt rajta a festék, amikor eltűnt.

– Nagyon jó festmény.

– Nem véletlen. Stuart Cannon festette, és hidd el, ő nem dolgozik olcsón. A képzőművészeti árverésen mégsem licitált rá senki, ezért hagyták, hogy megtarthassa.

– Szerinted hamisan vádolták meg Parker Bennettet?

– Képtelenség.

– De nem arról van szó, hogy annak az ötmilliárd dollárnak teljes egészében lába kelt?

– De igen. Isten tudja, Bennettnek hová sikerült elrejtenie. Nem mintha bármi haszna volna belőle. Kiváltképp, ha meghalt.

– Ha életben van, gondolod, hogy a felesége és a fia tudják, hol van?

– Sejtelmem sincs. De arra mérget vehetsz, hogy még ha hozzáférnének is a pénzhez, soha nem költhetik el. A kormány karvalyként fog lesni minden centet, amelyet a hátralévő életükben elköltenek.

Lane nem válaszolt. A Merritt autópályán egyre nőtt a forgalom. Szerette volna, ha Glady azt hiszi, hogy erre koncentrál.

Tudta, hogy a főnökét annyira lefoglalta az elköszönés Anne Bennett-től, hogy nem is hallotta, amikor Eric Bennett meghívta, ebédeljen vele.

A Bennett-kúriában tett látogatásuk másnapján Glady a maga szokásos módján ismertette a döntéseit. Miután megtette királynői kijelentéseit a kúriából elszállítandó bútorok kiválasztását illetően, meghagyta Lane-nek, hogy a hétköznapi részleteket ezek alapján intézze el.

– Virtuálisan láttuk ugyan a New Jersey-i sorház belsejét – közölte határozottan –, de azt akarom, hogy menj oda, és szerezz róla élő benyomást. Ahogy említettem, amikor tíz évvel ezelőtt befejeztem a lakberendezési munkálatokat, Anne Bennett azt mondta, hogy az egész házban a személyzet nappalija a legvonzóbb szoba. Az tehát megvigasztalja majd, ha azt a bútort tesszük be a kis nappaliba. Valamennyi helyiséghez kiválasztottam a falakra a színmintákat, de tudasd velem, szerinted jók lesznek-e a színek. Lehet, hogy szükség lesz némi keverésre, hogy az általam megkívánt árnyalatot kapjuk.

Lane magában mulatott azon, hogy Glady csak egyszer volt hajlandó elutazni a Bennett-kúriába, de többet nem szándékozik áldozni drága idejéből erre a feladatra.

Annak is tudatára ébredt, hogy roppant érdekes lesz számára, hogy ennek a feladatnak a részletein dolgozhat. Akárcsak mindenki más, ő is elolvasott minden szót, amely Parker Bennettről megjelent a médiában, kezdve azzal az újságfőcímmel, amely közzétette, hogy a nagyra becsült Bennett Befektetési Alap vagyonából eltűnt ötmilliárd dollár. Vagyonos ügyfelein kívül Bennett olyan befektetőket is célba vett, akik főleg a középosztályból, a keményen dolgozó kisvállalkozók közül kerültek ki. Ez még alávalóbbá tette a bűntényt. Az idős ügyfelek kénytelenek voltak eladni az otthonukat, illetve a nyugdíjasházbeli lakásukat. Másoknak, akiknek az alapból származó jövedelme jelentette az egyetlen vagyonát, nem maradt más választásuk, össze kellett költözniük a gyerekeikkel, és az egymásra való neheztelés töréseket idézett elő a korábban szorosan kötődő családokban. Négy öngyilkosságot is a pénzügyi katasztrófával hoztak összefüggésbe.

– Mire vársz? – tudakolta Glady. – Délre vissza kell érned. Sylvie de la Marco grófné hívott fel tegnap este. Eredetileg Sallie Chico volt Staten Islandről, mielőtt bepalizta azt a szerencsétlen öreg grófot, hogy vegye feleségül. A pasas körülbelül három évvel ezelőtt megboldogult. Gyanítom, most ér véget a gyászidőszak, már ha volt egyáltalán. A nő most teljesen fel akarja újíttatni a lakását. Fél egyre vár bennünket. Hosszú menet lesz. Megpróbálom majd elterelni attól, ami szerinte ízlésesnek számít. Felhívta a figyelmemet, hogy korán fog ebédelni, értsd, bennünket nem szándékozik megvendégelni. Úgyhogy amikor visszafelé jössz, vegyél egy hamburgert egy autós McDonald’sban, és edd meg a kocsiban.

Glady lepillantott az asztalán fekvő papírokra. Lane tudta, hogy ez a jelzés, hogy már úton kellene lennie New Jersey-be. Nem haladsz át a Start mezőn. Nem veszed fel a kétszáz dollárt, gondolta, miközben elhagyta Glady irodáját, fölidézve kedvenc gyerekkori játéka, a Monopoly utasításait. Gyors léptekkel átment a fogadótéren, és ki a folyosóra. Rajta kívül nem volt más a liftben, de amikor az előcsarnokban kiszállt, az hemzsegett a munkahelyükre igyekvő emberektől.

Az ő irodájuk recepciósa, Vivian Hall volt az első a liftre várakozók sorában. A hatvankét éves asszony tíz éve dolgozott Gladynél, ami valamennyi alkalmazott között rekordnak számított. A szakadatlanul fogyókúrát tervező Vivian arányos alkatú, negyvennégyes méretet viselő, világosbarna hajú teremtés volt. Kilépett a sorból, hogy szót váltson Lane-nel.

– Hogy van a sárkányasszony? – érdeklődött.

– Hozza a szokott formáját. – Lane elmosolyodott. – New Jersey-be megyek megnézni Mrs. Bennett új kéglijét. Onnan idejében vissza kell érnem, hogy elmenjek vele de la Marco grófné kétszintes lakásába.

– A jó öreg Glady. – Vivian megcsóválta a fejét. – Nyolc óra alatt egy tízórás munkanapot hoz ki az emberből. De úgy látom, te elég jól kezeled a dolgot. Tetszik ez a ruha. Remekül áll neked a kéknek ez az árnyalata.

Ken mindig szerette, ha ezt a színt viselte. Lane-t elöntötte a szomorúság. Holnap lenne a születésnapja. A harminchatodik. Öt éve már, hogy egy részeg sofőr belerohant a kocsijukba a Henry Hudson autópályán. A kocsi lesodródott az útról, bukfencezett néhányat, majd végül megállt. Kennek eltörött a nyaka, azonnal meghalt. Még csak egy éve voltak házasok, ő két hónapos terhes. A sofőrnek persze nem volt biztosítása.

Amikor így elborította a bánat, újra meg újra a négyéves kislányára, Katie-re gondolt, akit könnyűszerrel el is veszíthetett volna azon a szörnyű napon.

Ezek a gondolatok jártak a fejében, miközben fürgén a parkolóház felé tartott.

Tíz perccel később Lane, útban New Jersey felé, behajtott a Lincoln-alagútba. Harminc perc múlva befordult a montclairi sorházkomplexumhoz, amely a jövőben Anne Bennett otthona lesz. Szép hely, gondolta, ahogy a kanyargós utcákon hajtott, és végül bekanyarodott a Cedar Drive-ra. A házszámokat követve leparkolt a huszonegyes szám előtt. Az épület az egy tömbben álló, hasonló homlokzatú házak egyike volt. A külsejét szürke kő alkotta, és Lane elismerően észrevételezte az utcára néző hatalmas ablakot. Glady tegnap megkapta az egyik kulcsot, amelyet Lane most előhorgászott a zsebéből.

Mielőtt kinyithatta volna az ajtót, hirtelen egy férfi lépett ki a szomszéd házból.

– Jó napot! – kiáltotta, sebesen a közös kocsibejáró felé igyekezve, ahol Lane állt. – Maga az új tulajdonos? Mert ha igen, szomszédok leszünk. Én is csak nemrég vettem az enyémet. – Kinyújtotta a kezét. – Anthony Russo, de mindenki csak Tonynak hív.

– Lane Harmon. – Miközben Lane az üdvözlést viszonozta, szemügyre vette a szomszédot. Körülbelül százkilencven magas, kékeszöld szem, vörösesszőke haj és barátságos mosoly. A november dacára az arca a sokat szabadban tartózkodó emberekre jellemzően erősen napbarnított volt. Lane úgy ítélte meg, hogy a harmincas évei közepén járhat.

– Nem én vagyok az új tulajdonos – magyarázta. – A lakberendezőjének dolgozom.

A férfi elmosolyodott.

– Neki alighanem én is hasznát venném.

De nem az ő árain, hacsak nem vagy tele dohánnyal, gondolta Lane.

– Nem akarom feltartani – mondta a szomszéd. – De akkor ki az, aki ideköltözik?

– Az ügyfelünk neve Bennett – felelte Lane. Már elfordította a kulcsot a zárban. – Jobb lesz, ha munkához látok – tette hozzá. – Örülök, hogy megismertem. – Azzal választ sem várva kinyitotta az ajtót, majd határozott mozdulattal becsukta maga mögött. Nem tudta, miért, de be is zárta.

Már virtuálisan látta ugyan a ház belsejét, de most, hogy a valóságban is ott volt, örömmel tapasztalta, hogy az ablakokon csak úgy árad be a napfény.

Az előszoba túlsó feléből lépcső vezetett fel az emeletre. A konyha és egy reggelizőszoba ajtaja tőle jobb kézre nyílt. A konyhába belépve észrevette, hogy a kocsibejáró fölött átpillantva egyenesen belát Tony Russo házának reggelizőszobájába. A férfi épp az asztalra feltornyozott dobozokból pakolt ki.

Attól tartva, hogy Russo esetleg arrafelé néz, Lane gyorsan elkapta róla a tekintetét. Amikor megvásároljuk a holmikat a lakásba, először is egy reluxát kell beszereznünk arra az ablakra, gondolta.

{1} Szójáték, a „glad”, azaz „örül” szó kiforgatása. (A ford.)