BORÍTÓSZÖVEG

„Figyelmeztetem, barátom, hogy ez egy szerelmi történet. Ne vágjon ilyen fancsali képet! Ígérem, hogy a lehető legkevesebb részlettel fogom terhelni. És ha feszélyezve érzi magát, szóljon nyugodtan, ne habozzon!”

Lady L. ódon kastélya csodás termeiben ünnepli nyolcvanadik születésnapját. Az összejövetelt váratlan esemény zavarja meg: a bájos, de felettébb akaratos arisztokrata hölggyel közlik, hogy hatalmas parkja szélén álló kerti lakját lebontják, mert az állam kisajátítja a területet. Egy heves tiltakozó roham után a Lady felháborodva karon fogja hűséges rajongóját, a „Koszorús Költőt”, és a kerti lak felé sétálgatva elmeséli, miért is tiltakozik annyira. A vallomás – az egykori párizsi utcalány izgalmas és váratlan fordulatokban bővelkedő élettörténete – porig sújtja az erkölcseire oly büszke, álszent és sznob angol uralkodó osztály hű alattvalóját…

A regényből Sophia Loren főszereplésével film is készült.

Romain Gary

Lady L.

Romain Gary

Lady L.

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Romain Gary: Lady L.

Éditions Gallimard, Paris, 1963

Fordította Bognár Róbert

Copyright © Romain Gary, 1963

Hungarian translation © 2015 Bognár Róbert

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítófotó © CULTIRIS/Bridgeman Art Library

ISBN 978-963-355-255-1

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette B. Gergely Ágnes

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Vajha nem láttalak meg volna,

s ne lobbant légyen fel tüzem!

Vajha nem vallottam meg volna

– te csak hallgattál hidegen.

Mért kelt, ó, bennem vágy teérted?

Rám te csak bút és bajt hozál.

Volt volna más bálvány temérdek,

s lőn sorsom borzalmas halál.

ÓDA AZ EMBERISÉGHEZ

AVAGY AZ IGEIDŐK HASZNÁLATA

Alphonse Allais Yane Avrilnak

ELSŐ FEJEZET

Nyitva volt az ablak. A tulipáncsokor a nyári napfényben, az ég kék hátterével Matisse-ra emlékeztette (nemrégiben, időnek előtte, nyolcvanévesen ragadta el a halál), még akár a lehullott sárga szirmok is a művész ecsetje alól kerülhettek volna a váza köré. Lady L. úgy vélte, hogy a természetből egyre jobban fogy a szusz. Kifosztották a nagy mesterek: Turner ellopta tőle a fényt, Boudin az eget és a levegőt, Monet a földet és a vizet; minden falon ott virít Itália, Párizs, Görögország, csupa elcsépelt közhely; amit nem festettek meg, azt lefényképezték, a világ egy elnyűtt rosszlányra hasonlít, akit számtalanszor levetkőztettek férfikezek. Vagy talán ő, Lady L. élt többet a kelleténél? Anglia aznap ünnepelte a nyolcvanadik születésnapját, és az asztalkát elborították a sürgönyök és jókívánságok, a Buckingham-palotából is jött egypár: így van ez minden évben, senki el nem mulasztaná, hogy ilyen otromba módon tegyen tanúbizonyságot a figyelmességéről. Rosszallva nézte a sárga tulipánt; hogy került ez a csokor az ő kedvenc vázájába? Ki nem állhatta a sárga színt. A sárga az árulás színe, a bizalmatlanságé, sárgák a darazsak és a járványok, sárga az öregedés. Nézte-nézte a tulipánt, és gyanú suhant át a lelkén… De nem, az nem lehet. Senki nem tudja. Ez csak a kertész hanyagsága.

Egész délelőtt a karosszékben üldögélt a nyitott ablaknál, ahonnan rálátott a kerti lakra. Fejét annak a kis hímzett párnának támasztotta, amely mindig vele volt, még az utazásokra is vitte magával. A párnán díszelgő kép az Éden varázsos békéjében együtt élő állatokat ábrázolta; Lady L. azt szerette legjobban, ahogy az oroszlán enyeleg a báránnyal, a leopárd meg szerelmetesen nyalja egy őzike fülét: ez aztán az életből van ellesve! A hímes rajz naiv faktúrája még jobban kiemelte a jelenet mélységes és hiánytalan bárgyúságát. Hat évtizeden át hódolt a magas művészetnek, elég volt. Lady L. ráunt a zseniális remekművekre, émelyeg tőlük, most már leginkább az olajnyomatokban és képeslapokban leli örömét, és legkivált az afféle viktoriánus képekben, amelyeken jótét kutyák csecsemőket mentenek ki a vízből, és rózsaszín masnis kiscicák láthatók, meg holdfényben édelgő szerelmespárok. Kezét a sétapálcája elefántcsont gombján nyugtatta; amúgy persze nem volt szüksége botra, de efféle kellékek nélkül bajosan tudta volna felölteni a természetétől idegen öreg hölgy alakját, amit pedig – az öregség kötelez, ez is egy konvenció a sok közül – elvárnak tőle, kénytelen tiszteletben tartani. Nézte, ahogy a gesztenyefák fölött kirajzolódik a pavilon aranyszínű csúcsos kupolája a szabályos felhőket úsztató angol ég sápatag kékségén, és elmosolyodott; a leányunokái minden személyesség és fantázia híján való ruhácskái jutottak eszébe; olyan ez az ég, mintha a királyi udvar szabója öltöztetné: aggályosan semleges és kifogástalan.

Lady L. mindig is halálosan unalmasnak tartotta az angol eget. Nincsenek titkai, érzelmei, indulatai, még viharban sincs benne semmi drámai, akkor is csak annyi telik tőle, hogy megöntözze a pázsitot; villámai illemtudóan elkerülik a gyermekeket és a forgalmasabb utakat; mindent összevetve csak a szabályos, finom eső illik hozzá, a választékos, tapintatos híg köd; esernyős ég ez, a megszokások rabja, és ha nagy néha mégis elragadtatja magát, azt is csak azért teszi, mert mindenütt ott vannak a villámhárítók. Lady L. egyetlenegyet várt az égtől, azt, hogy adjon derűs hátteret a pavilon aranykupolájának, hadd nézze órák hosszat az ablakból, és kedvére emlékezzen, álmodozzon.

A pavilon abban a szecessziós-orientális stílusban épült, amelyik fiatalkorában volt divatban. Lady L. a törökös csecsebecséit halmozta fel benne, a páratlan gyűjteményt, amelynek darabjait olyan kifinomult rossz ízléssel válogatta össze, pimaszul provokálva az igazi művészetet, hogy hosszú irónia-pályafutásának is jeles állomása lett a nap, amidőn Pierre Loti (kivételes kegyként fogadtatván a szentélyben) sírva fakadt, annyira meghatotta a látvány.

– Azt hiszem, sosem fogok megváltozni – mondta ki fennhangon. – Tulajdonképpen anarchista vagyok. Nyolcvanéves fejjel! Ki hallott már ilyet? És a tetejébe még romantikus is!

Napfény cirógatta az arcát, amelyen csak azzal hagyott nyomot a kor, hogy a bőr elefántcsontszínűvé változott; képtelen volt hozzászokni, minden reggel meglepődött rajta. Úgy látszik, megöregedett a fény. Ötven éven át őrizte ragyogását, de most hanyatlik, fakul, szürkül. De azért jól megvannak egymással. Szép vonalú, keskeny ajka még nem olyan, mint a ráncok pókhálójában kiszikkadt rovartetem, igaz, a szeme talán már kevésbé sugárzó, jobban mondva most kaján derű csillog a hajdan lobogó, titokzatos lángok helyén. Már annak idején is éppúgy ünnepelték a szellemét, mint a szépségét: gyorsan vágott az esze, és iróniája fölényes biztonsággal célba talált, de sosem volt sértő, megalázó, mert olyan elegánsan forgatta a szót, mint vívómester a szálfegyvert. Csak hát a pengeváltások erősen megritkultak, a méltó ellenfelek már nem voltak az élők sorában. A fiatal férfiak csodálták, látták benne az egykor volt nőt. Bele kell törődni: ami volt, elmúlt, és ami van, az a múlt. Egyébként ebben a században nincsenek is oda a nőkért. De ettől eltekintve is… hol az ő régi arca? Nem ismer rá. Néha egyenesen nevet rajta. Micsoda rossz tréfa! Erre nem volt felkészülve, ez az igazság; olyan sokáig imádták, vették körül hódolattal, hogy bele sem gondolt: vele is megtörténhet, az idő neki sem kegyelmez. Vadállat idő! Nem tisztel sem istent, sem embert. Lady L. nem siránkozott, de bosszúsnak bosszús volt. Valahányszor tükörbe nézett – márpedig csak-csak rákényszerült –, megvonta a vállát. Micsoda hülye tréfa! Tisztában volt vele, hogy ő immár csak egy „tüneményes öreg hölgy”, nem elég, hogy hosszú-hosszú éveken át kellett hölgyként viselkednie, most kénytelen elviselni, hogy öreg hölgy legyen. „Még most is látszik, hogy milyen szép volt valaha” – ha meghallotta, hogy valaki ezt súgja a háta mögött, szíve szerint megeresztett volna egy francia káromkodást, de inkább úgy tett, mintha nem hallaná meg az alattomos bókot. A felemelő „magas kor” valójában lealacsonyít, és a tapintat meg figyelmesség csak ront a helyzeten: hozzák a sétapálcát, pedig nem is kérte, nyújtják a karjukat, ha egy lépést tesz, becsukják az ablakot, ha bemegy a szobába, figyelmeztetik, hogy vigyázzon, lépcső, mintha vak volna, olyan kegyeletteljesen gügyögnek, mintha azt akarnák leplezni előtte, hogy másnapra várják a halálát. Jó, persze, sötét szeme, szép, de határozott vonalú orra („arisztokratikus orr” – ahogy el nem mulasztanák megjegyezni), a mosolya (a híres Lady L.-mosoly) még mindig utánafordítja a fejeket, csak hát tudván tudja, hogy – a művészetben is, az életben is – a stílus azoknak az utolsó menedéke, akik minden másból kifogytak, és a szépsége festőnek ihletet adhat ugyan, de férfivágyat fel nem szít soha többé.

Nyolcvan év! Hihetetlen… Eh, le van…! Húsz év múlva nem fog látszani rajta a kor.

Több mint ötven éve él Angliában, de ahogy gondolkozik, az még mindig a régi, szabad szájú párizsi lányra vall.

Jobbra a kastély főbejáratára látott, az oszlopsorra és a legyező alakban a pázsitig terpeszkedő lépcsőre. Semmi kétség, Vanbrugh csakugyan az ormótlanság géniusza; az épületei olyan súllyal nehezednek a földre, mintha büntetni akarnák a vétkeiért. Lady L. viszolygott a puritánoktól, még az is megfordult a fejében, hogy rózsaszínűre festeti a kastélyt, de Angliában, ha valamit, azt megtanulta, hogy ismerjen mértéket, aki mindent megengedhet magának, így hát szürkék maradtak a Glendale House falai. Lady L. beérte annyival, hogy barokk festményekkel ékesítette fel a kastély négyszáz helyiségét, és a Tiepolók, Fragonard-ok, Boucher-k vitézül küzdöttek az unalom ellen az összenyíló termekben, amelyek a perspektívát elváltoztató képek nélkül olyanok voltak, mint egy pályaudvar.

Egy Rolls-Royce gördült a lépcsőfeljáró elé, és aktatáskával a hóna alatt James, Lady L. elsőszülött unokája szállt ki belőle, de persze megvárva, hogy a sofőr kinyissa előtte az ajtót.

Lady L. irtózott a bőr aktatáskáktól, a bankároktól, a családi összejövetelektől, a születésnapoktól, utált minden önelégülten illendő, fennhéjázó és merev konvenciót, de ő maga választotta ezt, és ha már lúd, legyen kövér! Egész életében elit terroristaként harcolt, és hadjárata teljes sikerrel járt: Roland unokája miniszter, Anthony a püspöki cím várományosa, Richard alezredes a királynő gárdaezredében, James az Angol Bank kormányzója, márpedig Lady L. vetélytársa soha semmit nem gyűlölt annyira, mint a fegyveres testületeket… hacsaknem az egyházat meg a gazdagokat.

„Úgy kell neked!” – gondolta a születésnapos, tekintetét a kerti lakra függesztve.

A család a szomszéd teremben várta a rémséges torta körül, és neki folytatnia kell riválisa ellen a játszmát. Vannak vagy harmincan az ünneplők, és most nyilván mind azon töprengenek, hogy miért hagyta őket faképnél, és vajon mit csinál a papagájos zöld szalonban egyedül. Nem tudják, hogy ő soha nincs egyedül, soha.

Felállt, indult vissza az unokákhoz, dédunokákhoz. Egyetlenegyet szeret közülük, a legkisebbet. Elbűvöli a fiú kihívó fekete szeme, a hollóragyogású üstöke, a heves vérmérséklete: máris látszik, hogy igazi férfi lesz, és döbbenetes a hasonlóság. Azt mondják, nem ritka jelenség, hogy egy-két generációt kihagyva ütköznek ki az előd vonásai. Lady L. biztos volt benne, hogy a család Benjáminja csuda dolgokat fog művelni felnőttkorában, benne van a vérében, hogy szélsőségekre hajlamos, messziről lerí róla. Talán egy leendő Hitlert vagy Lenint adott Angliának, lehet, hogy mindent fenekestül felforgat majd, ha eljön az ideje. Akinek ilyen szeme van, az hallatni fog magáról. A többieknek a nevüket is folyton összekeveri, tejszagú porontyok, szóra sem érdemesek. A fia ritkán tartózkodik Angliában, úgy tartja, hogy addig kell élvezni a nagyvilágot, amíg még dekadens.

A barátai fiatalon meghaltak. Gaston, a francia séfje még csak hatvanhét éves volt, amikor a másvilágra költözött. Mostanában gyorsan halnak az emberek. Lady L. arra gondolt, mennyi-mennyi hozzá közel álló teremtést élt túl; sok száz kutyát, macskát, madarat. Kurtára van szabva az életük, és olyan szomorú túlélni őket, hogy már régóta nem is tart állatot, egyedül Percyt tűri meg maga mellett. Borzalom! Még éppen csak összebarátkozik egy kis jószággal, kezdi kiismerni, megszeretni, és tessék!, máris vége. Annyira utál bárkitől elszakadni, hogy már csak tárgyakhoz kötődik. A legtöbb örömet adó barátságok közt is volt, amelyik dolgokhoz fűzte; a tárgyak hűek maradnak. És kell társaság az embernek.

Kitárta az ajtót, és bevonult a szürke szalonba. Még mindig szürke szalonnak nevezték az eredeti színe után, pedig a pőre falakat Lady L. jóvoltából már negyven éve aranycirádás fehér faburkolat fedte, amelyen a commedia dell’arte légies figurái piruetteztek, és oszlatták a hely méltóságteljes, rideg szellemét.

Aki elsőként elébe sietett (és épp csak egy árnyalatnyi neheztelés volt a tekintetében, pedig Lady L. már több mint egy órája várakoztatta a vendégsereget), az természetesen Percy volt, az ő gáncs nélküli lovagja, aki maga volt a megtestesült tapintat és diszkréció, de olyan mértéktelen buzgalommal szolgálta szíve hölgyét, hogy az már sok. Sir Percy Rodiner kerek két évtizede volt az Angol Udvar Koszorús Költője, más szóval a Korona Felkent Dalnoka, az Egyesült Királyság Utolsó Bárdja (százhúsz hivatalos óda, három kötet alkalmi költemény: királyi sarj születése, trónra lépés, elhalálozás, különb-különb diadalmak), és Sir John Masefielddel egyetemben hősleg vitézkedett a brit bel canto frontján, megörökítve a jütlandi csatától az el-alameini ütközetig minden jeles eseményt, nos tehát Sir Percynek sikerült végbevinnie valami igazán gusztustalan dolgot: összebékítette a költészetet és az erényt, méghozzá olyan sikeresen, hogy ellenszavazat nélkül nyert felvételt a Boodle’s klubba. A javára legyen mondva: túlélte a Lady L. szívének kedves összes többi állatot, imigyen nélkülözhetetlenné tette magát, távozása űrt hagyott volna maga után. Egyébként csak hetvenéves volt, de jóval öregebbnek látszott. Lloyd George-ra emlékeztetett – ősz haj, magas homlok, finom arcvonások –, de a hasonlóság erre korlátozódott. A walesi szenvedélyesen szerette a nőket, és tudott cudarul bánni velük, szegény Percy viszont szűz, efelől Lady L. meg volt győződve. Kétszer-háromszor megpróbálta összehozni ismeretségi körébe tartozó vonzó félvilági hölgyekkel, de Percy mindannyiszor Svájcba menekült.

– Ó, kedves Diane…

Illett hozzá ez a név, még Dicky választotta. Eleinte leginkább az Eleonora és Isabella jött számításba, de mindkettőt elvetette, az előbbit azért, mert – talán Poe novellájának címadó hősnője miatt – némiképp gyászosnak találta, a másikat pedig azért, mert Kasztíliai Izabella évekig mosatlan ingét juttatta eszébe. Így lett végül Diane, az olyan szűziesen tiszta.

– Már kezdtünk aggódni.

Néha megfordult Lady L. fejében, hogy Percy nem zaklat-e netalán kislánykákat a parkokban, nem perverz alak-e, aki remekül leplezi fajtalankodását; lehet például homoszexuális is, aki az inasával üzekedik, vagy mazochista, aki a Sohóba jár egy prostituálthoz megkorbácsoltatni magát, de ezek csak romantikus emlékképek voltak messze tűnt ifjúkorából; tulajdonképpen már rég felhagyott minden reménnyel, mert Percyből sugárzott az áporodott feddhetetlenség. Isten a megmondhatója, hogy egy ilyen tiszteletre méltó férfiú hogy a csudába keveredett a költészetbe. Máskülönben az egyetlen kék szemű ember, akinek kutyatekintete van. Mindent összevetve Lady L. kedveli őt. Előtte nem kell játszania a tisztességben megvénült nagyasszonyt, szabadon csillogtathatja pimasz szellemét, mintha még mindig húszéves volna, végtére az idő nem öregít, csak álorcát kényszerít az emberre. Lady L. el-eltűnődött, mi lesz, ha majd egyszer csakugyan megöregszik. Nem mintha úgy érezné, hogy szükségképpen bekövetkezik, de soha nem lehet tudni: sok-sok galádságra képes az élet. Még van néhány jó éve, utána pedig biztosan történik valami, hogy mi, azt még nem tudja. Egyelőre az látszik a legjobb megoldásnak, hogy öregkorában visszavonul Bordigherába, és a virágokkal vigasztalódik a gyönyörű szép kertben.

Igen, köszöni, iszik egy csésze teát. Az egész família körülötte sürgölődik, rémületes. Képtelen volt felfogni, hogy ennek az egész hordának ő az eredete: több mint harminc egyed. Ahogy így végignéz rajtuk, még azt sem mondhatja, hogy „nem, én ezt nem akartam”. Merthogy éppenséggel ezt akarta, szabad akaratából és alaposan meggondolva: ez élete műve. Jó, de akkor is rejtély, hogy a szerelmes lángolásból, gyöngédségből, gyönyörből, tévelygésből és szenvedélyből miként származhattak ezek a színtelen, szertartásosan merev figurák. Hihetetlen! És még kínos is. Rossz fényt vet a szerelemre. Kortyolgatta a teát, nézte őket, és ezt gondolta: „De jó lenne kitálalni nekik! Mulatságos lenne, ahogy a magabiztos ábrázatuk eltorzul a szörnyülködéstől. Néhány szó, és kényelmes világuk recsegve-ropogva az úri fejükre dőlne.” Csábító volt a gondolat. Nem a botránytól való félelem tartotta vissza. Megborzongott, egy kicsit szorosabbra húzta vállán a kasmírkendőt. Szerette, ahogy a meleg kelme finoman cirógatja a nyakát. Megszámlálni sem tudja, hány kendője volt már, és időtlen idők óta abban telik a legnagyobb öröme, ahogy a gyapjú vagy a selyem hozzásimul. A kasmír például igazi gyöngédségre képes.

Arra kapta fel a fejét, hogy Percy beszél hozzá. Ott áll előtte, kezében teáscsésze, körötte egyetértő, mosolygós arcok. Percynek istenáldotta tehetsége volt a közhelyhalmozásban, némely szónoklata a banalitás olyan magasságaiba szárnyalt, hogy nincs az az eredetiség, amely felérne hozzá.

– Mily nemes élet! – mondta. – Követendő példa elvadult s parlagi korunkban. Kedves Dianám! Szerettei egyetértésével, mi több, biztatására, születésnapja alkalmából van szerencsém engedélyt kérni öntől megírhatni az életrajzát.

„Na, akkor megismernétek a franciák istenét!” – gondolta Lady L., fennhangon pedig imigyen szólt:

– Nem gondolja, Percy, hogy még kissé korai? Várjunk vele. Hátha történik még velem valami érdekes. Halálosan unalmas lenne egy ilyen eseménytelen élet krónikája.

Kórusban tiltakoztak, hogy ugyan, hova gondol. Lady L. Andrew-hoz hajolt, és gyöngéden megsimogatta a dédunokája arcát. Gyönyörű a szeme a fiúnak. Gunyoros, vad, fekete szem. „Őtőle még megkapják a magukét” – gondolta elégedetten.

– A dédapja szemét örökölte – sóhajtott. – Hihetetlen a hasonlóság.

A kisfiú anyja (olyan madaras-virágos kék kalapban, hogy láttára még Margit királyi hercegnő is sápadozna) igencsak meglepődött.

– Nahát! Azt hittem, a hercegnek kék volt a szeme.

Lady L. nem válaszolt. Beharapta az ajkát, és másfelé fordult. Most egy igazi bányarémen állapodott meg a tekintete, ha emlékezete nem csal, lelkész unokája, Anthony feleségén. „Ez se piskóta – gondolta a kalapján legeltetve a szemét –, ilyen tökéletes krémszínt ritkán látni.”

– Csodálatos ünnepi torta – mondta, és egy fél másodpercig még a kalapot nézte, csak aztán fordult az ezüsttálcán lévő cukrásztermék felé.

Ezután a család selejtjéhez, Richard gárdaalezredeshez kellett egy-két szót intézni. Az anglikán egyház és a haderő elintézvék, már csak az Egyesült Királyság kormánya és központi bankja maradt hátra, és Lady L. már indult is az üdvözlésükre. Roland a tökélyre vitte ama sajátosan angol művészetet, melynek művelői azzal hívják fel magukra a figyelmet, hogy abszolút észrevehetetlenek. Évek óta állt az egyik jelentéktelen minisztérium élén, de oly igen híján volt mindennémű tehetségnek és egyéniségnek, más szóval olyan tündöklően szürke, elenyésző figura volt, hogy magára vonta a miniszterelnök figyelmét, és már úgy beszéltek róla, mint Anthony Eden utódjáról a Foreign Office élén, sőt úgy tetszett, a konzervatív párt őt favorizálja Rab Butlerral szemben, őbenne látja MacMillan esélyes kihívóját. A jellegtelenség nagy érdem, a Roland-féléktől nagy tetteket várnak Albionban. Lady L. elképesztőnek találta, hogy egy vérbeli arisztokrata hatalomra pályázzon; hogy a nép valamely egyszerű gyermeke a kormány tagja akar lenni, az természetes, de hogy Glendale hercegének elsőszülöttje ilyen mélyre süllyedjen, na nem, arra nincs más szó, az döbbenetes. A kormányzás afféle intendánsi mesterség, érthető, ha a nép megválasztja a maga szolgáit, utóvégre ez a demokrácia. Megkérdezte Rolandet, hogy van a felesége, hogy vannak a gyerekek, mintha elfelejtette volna, hogy azok is jelen vannak, és Roland türelmesen megadta az érdektelen választ, hiszen más közös társalgási témát keresve sem találnak.

Már majdnem vége. Következik még a minden évben kötelező családi fotó, amelyet rituálisan a királyi udvar fotográfusa készít a Tatler vagy az Illustrated London News címlapjára, és aztán jöhet a gyors búcsúzkodás. Karácsonyig megszabadul tőlük. Lady L. rágyújtott. Furcsa és mulatságos, hogy szabad társaságban cigarettázni, nehéz volt hozzászoknia, hogy manapság ez már bevett szokás. Az unokák tovább csiviteltek, és ő kecsesen oda-odahajolt, mintha érdekelné, hogy mit mondanak. Sose szerette a gyerekeket, és most, hogy némelyikük mát az ötödik X-ben járt, kiváltképp nevetséges ez az egész. Kedve lett volna rájuk szólni, hogy „menjetek máshová játszani!”, elege volt a gyermekded dolgaikból: bank, parlament, klub, főhadiszállás. A gyerekek felnőttkorukban a legkellemetlenebbek, az ember agyára mennek a „problémáikkal”: pénz, adó, politika. Igen, manapság hölgy jelenlétében is gátlás nélkül beszélnek a pénzről. Régen nem foglalkoztak a pénzzel; vagy volt, vagy adósságot csináltak. Manapság egyre inkább a férfival egyenrangúnak tekintik a nőt, értsd, emancipálódtak a férfiak, vége a nőuralomnak. Még a prostitúciót is betiltották. Kiveszett a jó modor, hovatovább amerikait is meghívnak vacsorára. Amikor ő fiatal volt, az amerikaiak jószerivel nem léteztek, még nem fedezték fel őket. Évekig olvashatta az ember a Timest, mire megjelent egy riport az Egyesült Államokról.

Már a szokásos helyre volt készítve a karosszék. Negyvenöt éve ugyanaz a fotel, ugyanoda, a Lawrence festette Dicky-portré és a róla, Lady L.-ről készült arckép (Boldini alkotása) alá, és a kerubfenekű fotográfus már javában serénykedett. Manapság mindenki homoszexuális. De hogy miért? Isten tudja. Irtózott a melegektől, de hát ez természetes is, ha valaki úgy szereti a férfiakat, mint ő. Már akkor is voltak melegek, amikor fiatal volt, hogyne lettek volna, de nem büszkélkedtek vele, nem zizegtek ennyire, a popsijuknak nem volt ilyen élénk a mimikája. Rosszalló pillantást vetett a kis buzira, fontolóra vette, ne mondjon-e neki valami kellemetlent, elvégre mégiscsak pimaszság idejönni és Schiaparelli-illatot árasztani. De megtartóztatta magát: rangon alulit nem sértegetünk. A fénykép holnap minden újságban megjelenik. Ahogy minden évben.

Anglia egyik legelőkelőbb nevét viseli, és sokáig izgatta, dühítette, sőt megbotránkoztatta a közvéleményt a különcségével és – hát igen – a szépségével. Francia származása bizonyos mértékig mentségül szolgált rá, hogy olyan hivalkodóan szabályosak a vonásai, de kénytelen volt önmérsékletet tanúsítani, és az udvar meg a nyugalomkedvelő társadalom iránti tapintatból sokat utazott. Már régóta minden meg volt bocsátva, immár a nemzeti örökség részének tekintették. Ami annak idején szertelenségnek minősült, mostanra jellegzetesen brit, tiszteletre méltó, bájosan eredeti jellemvonássá nemesedett. Lady L. betelepedett a fotelba, kezét a sétapálca gombján pihentetve, ahogy azt elvárják tőle, és még a mosolyát is igyekezett visszafojtani, mert az mindig elárulja; balján a Kormány, jobbján az Egyház, mögötte a Központi Bank meg a Hadsereg, a többiek, csökkenő fontossági sorrendben, három sorban a háttérben. A fényképezéssel megvoltak, és gyorsan elfogadott még egy csésze teát; mi mást lehet kezdeni az angolokkal?

És akkor megütötte a fülét, hogy a nyári lakról beszélnek. Erre már odafigyelt. Roland vitte a szót.

– Úgy vélem, ezúttal nincs mit tenni. Az a döntés született, hogy erre halad az autópálya. Jövő tavaszig mindenképpen le kell bontani a pavilont.

Lady L. letette a csészét. Évek óta próbálja rávenni a család, hogy adja el a pavilont és a környező birtoktestet: állítólag elviselhetetlenül magas az adó, bajos a birtok rendben tartása, efféle badarságokkal traktálják. Meg se hallotta a károgásukat, amúgy „nagyon francia módra” megvonta a vállát, azzal kész, lezárta a témát. De most ez nem a család egy újabb próbálkozása. Kormánydöntés a kisajátítás, jövő tavasszal pedig megkezdődnek a munkálatok. Kimondták az ítéletet a kerti lak fölött.

– Természetesen fizetnek kompenzációt – fejezte be kiselőadását Roland.

Lady L. majd átdöfte a tekintetével. Még hogy kompenzáció! Megfosztják élete egyetlen örömétől, és ez az istenverte kretén kártérítést emleget!

– Badarság – jelentette ki. – Nem tűröm, hogy ezt műveljék velem.

– Sajnos nincs mit tenni, Édesjómami. Nem szegülhetünk szembe államunk törvényeivel.

Ugyan! Badarság. Meg kell változtatni a törvényeket, mi másra valók? Ezerszer megmondta: szívének igen-igen kedves a kerti lak. Ha jól tudja, egyelőre a konzervatív párt van hatalmon, barátok közt vagyunk. Úgyhogy oldják meg szépen ezt a kis problémát, őt ne zaklassák!

Ezzel elintézettnek gondolta a dolgot, megszokta, hogy engedelmeskedjenek neki. De nem, most dacolni merészelnek, újabb rohamot indítanak. Megértők, udvariasak, tapintatosak, de határozottak: a birtokrész állami tulajdonba kerül. Micsoda ajándék lenne a munkáspártnak most, a választások előtt, ha a pletyka- és szenzációvadász újságok arról cikkeznének, hogy egy kormánytag családja, az egész birodalom egyik legelőkelőbb famíliája meg akar akadályozni egy útépítést, egy olyan tervet próbál meghiúsítani, amely az egész régió fejlődését szolgálja. A szocialisták már így is hevesen támadják az úgynevezett „kiváltságos osztályokat”, már csak az hiányzik, hogy az ő malmukra hajtsuk a vizet. A kerti laknak vége, nincs mese.

– A nemesség kötelez – mondta Roland, a közhelyszólamok virtuóza, megcsillogtatva művészetét, melynek köszönhetően emelkedett a konzervatív párt egyik korifeusává. Újból nekiveselkedett: na, most valami egész különleges orátori gyöngyszem következik. – Nemesség kötelez, kiváltképpen egy demokráciában.

Lady L.-nek szent meggyőződése volt, hogy a demokrácia voltaképpen öltözködési divat, de ez most nem az a helyzet, amikor érdemes megbotránkoztatni a társulatot. Olyat tett, amit még soha, pláne családi körben: megpróbált szánalmat kelteni. Hogy ő nem tud a pavilonban felhalmozott tárgyak nélkül élni, meghasad a szíve, ha meg kell válnia tőlük. Ó, csak ez a gond?, majd átszállítják valahová a becses holmit.

– Átszállítják máshová? – hebegte Lady L.

Zavarba jött, kis híja, hogy pánikba nem esett, és nehezen állta meg, hogy sírva ne fakadjon ezek előtt az idegenek előtt. Legszívesebben kitálalt volna nekik, igen, az arcukba kiáltja az igazságot, megbünteti őket az önhittségükért. De uralkodott magán: nem fogja egy szempillantás alatt romba dönteni, amit egy egész életbe telt felépíteni. Felállt, szorosabbra húzta vállán a kendőt, megsemmisítő pillantással mérte végig a társaságot, és kiviharzott.

Az ünneplők meghökkentek, hogy faképnél hagyta őket. És hogy lehet ilyen izzó a tekintete egy idős dámának, honnan a fiatalos lendület? Próbáltak derűsen, megértően összenézni, de ott volt az aggodalom az arcukon.

– Mindig is volt benne némi extravagancia, ugyebár. Szegény Édesjómami, nem érti az idők szavát.

MÁSODIK FEJEZET

Sir Percy futott utána, és olyan megható buzgalommal próbálta tartani benne a lelket – elmegy a miniszterelnökhöz, levelet ír a Timesba, tiltakozni fog ez ellen a közhatalmi vandalizmus ellen –, hogy Lady L. belékarolt, és kedvesen rámosolygott a könnyein át. Tudta, hogy minden neki szóló mosolya a férfiú életének egy-egy nagy pillanata, alighanem hiánytalanul fel tudja idézni őket.

– Kedves Dianám…

– Az isten szerelmére, Percy, tegye le azt a csészét! Remeg a keze, így sokkal öregebbnek néz ki.

– Húszévesen is remegnék, ha sírni látom önt. Ehhez nincs köze a kornak.

– Jó, azért csak tegye le a csészét, és figyeljen rám! Rettenetes helyzetben vagyok… Na tessék, most már a térde is remeg. Remélem, nem fog nekem holtan összerogyni a megrázkódtatástól. Mi van a vérnyomásával?

– Sir Hartley épp a napokban vizsgált meg tetőtől talpig, és mindent a legnagyobb rendben talált.

– Hála istennek! Mert készüljön fel, barátom, nagy megrázkódtatás fogja érni.

A Koszorús Költő behúzta a nyakát; felkészült rá, hogy szokás szerint most valami csípős megjegyzés következik. Idestova négy évtizede volt elmaradhatatlan társalkodója a ladynek, érthető hát, hogy az arcán mindig ott komorlott a jóindulatú aggodalom. Az az igazság, hogy Percy szeretett szenvedni, minden rossz költő így van vele. Szeretnek sebeket kapni, csak ne legyenek mélyek azok a sebek, és hogy őt egy igen-igen előkelő dáma senyvedteti, az a társadalmi felemelkedés kellemes érzetével is eltöltötte a derék poétát. Percy kizárólag a beteljesedhetetlen, plátói szerelmet tartotta elfogadhatónak, és ha – ne adj’ isten! – Lady L. testi hajlandóságot mutatott volna iránta, hát ő tüstént menekülőre fogta volna, Svájcig meg sem áll. És Lady L. mégsem tartotta nevetségesnek: aki negyven éven át őrzi a szerelem lángját, az már minden komikumon fölülemelkedett. Percy azoknak a disztingvált úriembereknek a sorába tartozik, akik megingathatatlanul ragaszkodnak a makulátlan erényhez, és iszonyodnak a pőre valóságtól, akiknek a szerelem lelki kapcsolat, és a gondolatát is elhessentik annak, hogy a szerelemben, mondjuk, a kéz is kaphat szerepet (más egyébről nem is beszélve!).

– Segítsen nekem, kedves Percy, segítsen biztonságba helyezni bizonyos… hogy is mondjam?… bizonyos kompromittáló tárgyakat, amelyekhez azonban nagyon ragaszkodom az érzelmi értékük miatt. Próbáljon ez egyszer megértő lenni, jó? Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne rémítsem halálra, megígérem.

– Kedves Dianám, én a legkevésbé sem nyugtalankodom. Ön soha semmi olyat nem tett, mi ne volna méltó makulátlan híréhez és a dicső névhez, melyet visel.

Lady L. ránézett a szeme sarkából, és elmosolyodott. „Hát ez baromi vicces lesz” – gondolta, és meglepődött, hogy milyen könnyedén tolulnak fel ifjúkora szavai, pedig igazán ritkán van alkalma használni ezt a nyelvet.

Átmentek a magas mennyezetével tüntető, csarnok méretű kék szalonon, amelynek fagyos múzeumi hangulatában dideregni látszottak a Tizianók meg a Veronesék. A terem a God save the King kőtömb-variációja volt, a nehézkesség himnusza. Vanbrough kastélyai híven kifejezik, hogy alkotójuk irtózott az élet örömeitől, és utálta a fényt; nagy szerencséje Albionnak, hogy a mester nem élt olyan sokáig, és nem épített annyit, hogy művei súlya alatt az óceánba süllyedjenek a Brit-szigetek. Lady L. kitartó, de reménytelen küzdelmet folytatott ellene, mert hiába állította csatasorba perspektívatágító olaszait, Tiepolóit és Fragonard-jait, a vastag falak ellenálltak a könnyedség ostromának, Vanbrough győzött: Glendale House az angolok, az angol építészet és egyáltalán az angolság ámulni való büszkesége maradt, a hagyományos angol erények példaként idézett megtestesülése. Lehet, hogy bár régóta él Albionban, túlságosan nőies nő maradt, hogysem kellőképpen méltányolni tudja a nagyságot, a fenségest, az időtállót; ő még mindig többre értékeli a tehetséget, mint a géniuszt, nem azt várja a művészettől és az emberektől, hogy mentsék meg a világot, hanem hogy tegyék kellemesebbé. Az olyan műveket szereti, amelyeket megsimogathat a tekintetével, az olyanokat pedig nem szereti, amelyek előtt tisztelettel fejet kell hajtani. A halhatatlanságot hajszoló lángelmékről mindig is azok az idealisták jutnak eszébe, akik készek lerombolni a világot, csak hogy megmenthessék. Már rég leszámolt az idealizmussal és az idealistákkal, de a titkos seb nem hegedt be, mert – ahogy a régi francia mondás tartja – nincs olthatatlanabb szomjúság, mint a bosszúszomj.

Lementek a széles főlépcsőn, ráfordultak a gesztenyefasorra. Nyolcszáz méternyire van a kerti lak s körötte a szabadon tenyésző kis vadon, melyet, parancsa szerint, kertészkéz soha nem érinthet. Sok gyönyörű kertet látott már életében, de szívének mindegyiknél kedvesebb ez az ő kis magándzsungele. Burjánzik a gyom, cserjék, tüskebokrok növik be az ösvényt, tavasszal és nyáron zabolátlanul buzognak a föld tápláló nedvei.

Már lejjebb szállt a nap, megnyúlt a fák árnya a sétányon és a sűrűn nyírt pázsiton. Még harsányzöldek voltak a lombok, de ha a fény úgy esett rájuk, már látszott, hogy hamarosan aranyszínt öltenek. Teljes eleganciájában pompázott a park. Szépen rajzolt virágágyások a medence körül, egymástól tisztes távolságban álldogáló, nevükhöz méltón visszafogott illatú english afternoon tearózsafák, szemérmesen elkendőzött Venusok, inkább babaházba, mint hálószobába illő Cupidók, krokettezésre alkalmas, sima gyepszőnyeg: olyan régóta vette körül ez a világ, hogy már nem is irritálta a szabályossága, az illedelmes, békés nyugalma. Mindennap áthaladt rajta az ő saját vadonjába menet, és már figyelemre se méltatta. Igaz, egy percre most is megállt a tavacska partján, rámosolygott a két fekete hattyúra, és azok tüstént odaúsztak hozzá a tündérrózsák közt. Elővette a mindig magánál hordott kenyérdarabkákat (a mókusoknak meg mogyoró jár), odakínálta. A két nyak kecses ívben előrenyúlt, a csőrök egyszerre kapták fel az adományt, azzal már tova is lebegtek a gőgös teremtmények, melyeknél nincs önzőbb a föld kerekén; annyi a hálájuk, hogy hagyják csodálni szépségüket. Lady L. szerette bennük e fejedelmi közönyt, azt, hogy tudják: nekik természet adta jussuk a hódolat. Követte őket a tekintetével, sóhajtott.

– Figyelmeztetem, barátom, hogy ez egy szerelmi történet… Na, ezt tudtam! Percy! Ne vágjon ilyen fancsali képet! Ígérem, hogy a lehető legkevesebb részlettel fogom terhelni. És ha feszélyezve érzi magát, szóljon nyugodtan, ne habozzon!