HELEN BRYAN

A háború jegyesei

HELEN BRYAN

A háború jegyesei

A mű eredeti címe

War Brides

Copyright © Helen Bryan 2007

This edition made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com.

Hungarian translation © Recski Júlia

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RECSKI JÚLIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 839 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet, mint mindig,

Rogernek, Cassellnek, Michelle-nek és Nielsnek ajánlom szeretettel,

és most már a drága Bónak és Poppynak is.

Köszönetnyilvánítás

A szerzői kézirat egy dolog, a polcon látható kész könyvig vezető út egy másik. Az ördög a részletekben lakozik, és hálás vagyok mindenkinek, aki segített abban, hogy A háború jegyesei eljusson az előbbitől az utóbbiig. Szerzőként szerencsés vagyok, hogy velük dolgozhattam.

Mindenekelőtt köszönet illeti Terry Goodmant, az Amazon Publishing vezető szerkesztőjét, aki először keresett meg egy ellenállhatatlanul kedves levéllel, hogy a kiadó szeretné megjelentetni a regényemet. Azóta is mindig fordulhatok hozzá, bármely kérdésemmel, mindenre ügyel, biztosítva, hogy minden rendben legyen, amire szükség van ahhoz, hogy egy könyv időben megjelenjen.

Az egész Amazon-csapattal öröm volt együtt dolgozni. Különösen hálás vagyok Renee Johnsonnak, a kötet szerkesztőjének, a gondos és figyelmes munkájáért, amivel a kéziratot csiszolt könyvvé formálta. Olyan szerkesztő, aki minden szerző álma, sasszemű, semmi nem kerüli el a figyelmét.

Köszönet illeti szintén az Amazonnál Nikki Sprinkle marketingvezetőt és Jessica Poore-t, aki a szerzőkkel tartja a kapcsolatot.

Köszönetet szeretnék mondani a Dystel & Goderich Literary Management felbecsülhetetlen értékű segítségéért. Jane Dystel és Miriam Goderich ügynöksége minden igyekezetével támogatott, gyorsan megválaszolva a kérdéseimet. Hálás vagyok kettejük tapasztalatáért, szakértelméért és tanácsaiért.

Végül szerencsés vagyok, hogy élvezhetem a családom támogatását, elsősorban a drága férjemét, aki nemcsak hogy megérti az összefüggést a háztartás hiányosságai és egy írással foglalkozó nő között, hanem nagyvonalúan azt is mondja, hogy hosszú távon az írás fontosabb.

A szerző előszava

A háború jegyesei valószínűleg jóval azelőtt kezdett formát ölteni, hogy tudatában lettem volna. Tagja vagyok a háború utáni bébibummnemzedéknek, amelynek első éveit megérintette, bár az én esetemben enyhén, a háború hosszú árnyéka. Mind a férjem apja, mind az enyém az Amerikai Egyesült Államok szárazföldi egységeinél szolgált, ahogy az összes nagybátyánk is, kivéve egyet a haditengerészetnél és egyet, aki pilóta lett a légierőnél. De a családunk nőtagjai is aktív szerepet vállaltak ebben az időben. Egy beházasodott nagynéni katonai ápolónő volt, és a saját anyám tiszt volt a WAVES (Women Accepted for Volunteer Emergency Service) szervezetben, a haditengerészet női tartalékos csapatában. Gyermekként lenyűgözött, amikor megtudtam, hogy a tiszteletre méltó anyám, a háziasszony és a templom oszlopos tagja, egykor pisztolyt hordott a derekán – és arra képezték ki, hogy lőjön vele, ha szükséges –, miközben táviratokat és sürgős üzeneteket hordott a norfolki haditengerészeti hajógyár területén. Mivel a férjem apját röviddel azelőtt Európába helyezték, hogy a fia megszületett volna, az anyósom egy katonai támaszponti kórházban szült Alabamában, távol minden ismerősétől, majd hosszú, fáradságos utat tett haza a családjához Wisconsinba, katonákkal zsúfolt vonatokon küszködve egy üvöltő csecsemővel. Az arról szóló történetek, hogy az aggódó otthonmaradók miként várták a híreket, és miként birkóztak meg a mindennapi élettel, levelek érkeztében reménykedve és keményen dolgozva, ugyanúgy szerves részei voltak a gyermekkorunknak, mint a minden nappali szobában kitett, egyenruhás rokonokat ábrázoló családi fényképek.

1944-ben, menyasszonyként az anyám úgy vonult végig a helyi episzkopális templomon, hogy hálószobai papucsot viselt a szatén menyasszonyi ruhája alatt. Elég merész volt a kis virginiai szülővárosa szokásos mércéjével mérve, de a cipőt jegyre adták, és akkoriban így cselekedtek a menyasszonyok. De mindenkinek volt elég ennivalója, az Egyesült Államok kormánya által előírt jegyrendszer ellenére is. Az európai háború elég távol volt ahhoz, hogy a német megszállás valószínűtlennek tűnjön. Csak később, amikor történelmet tanultam, tudtam meg többet a háborúról és a szörnyűségeiről, a kegyetlen és borzasztó tényekről, megpróbáltatásokról és nélkülözésekről, amelyekkel Európában és Oroszországban szembe kellett nézniük az embereknek. Amikor Angliába költöztem, akkor kezdtem tényleg felfogni ennek a rettenetes korszaknak a hatását, azt, hogy milyen sötét és hosszú árnyékot vetett az emberek életére. Már évek óta Londonban éltem, amikor egy amerikai ismerős odalátogatott, nem sokkal az európai győzelem napjának ötvenedik évfordulója előtt; ez ugyanaz az alkalom, amelyről a hadifeleségek megemlékeznek ebben a könyvben. Az ismerősünk kötelességtudóan meglátogatta az Imperial War Museumot, Churchill főhadiszállását és Eisenhower föld alatti parancsnokságát. A nap végére megrázta mindaz, amit látott és tanult. Amikor újra feljött a fényre, azt mondta, hogy kezet akar rázni minden hatvan év feletti angollal, akit lát. Miután kutatómunkát végeztem ehhez a könyvhöz, tudom, mire gondolt.

Gyerekkorom házaiban az egyenruhás férfiakat és nőket ábrázoló fényképek megsárgultak, és fokozatosan szekrényekbe és fiókokba kerültek, hogy helyet adjanak esküvői képeknek, újszülött kisbabák és családi üdülések fotóinak. Már eddig is hallottam arról, hogy miként birkóztak meg a nők az élettel a háború alatt, mostanra még többet tudtam meg a témáról, bár először nem voltam biztos benne, mit is kezdek majd ezekkel az információkkal. Az, ami a nőket minden korban foglalkoztatja – hogy szerelmesek lesznek, megházasodnak, gondoskodnak a férjükről és a családjukról, sok esetben anyagi nehézségekkel küszködve, vagy éppen arra kényszerítik őket a körülmények, hogy hajadonok maradjanak – ugyanaz maradt, mint más korokban, de eközben a háború mindent beborított. Szörnyű időkben, a háborús munka nehéz terhei, a jegyrendszer és a megszállás veszélye ellenére, sok nő személyes csatát vívott valamiféle normalitásért, olyan elszánt bátorsággal, amelyet sosem említenek a történelemkönyvekben. Az információkból, amiket gyűjtöttem, nemsokára figurák nőttek ki: Elsie, Frances, Alice, Tanni és Evangeline. A közelemben maradtak, és várták, hogy megírjam a történetüket.

De ha pontosan meg tudnék határozni egyetlen pillanatot a könyv számára, amely az indulását jelentheti, az az, amikor a Manfred nevű szereplő testet öltött, aki valós és veszélyes figuraként sok ember haláláért volt felelős. A könyv minden más szereplője teljesen a képzelet szüleménye, és amennyire meg tudtam állapítani, nincs ősi De Balfort család Sussexben. Ha vannak bárhol élő De Balfortok, bocsánatot kérek, hogy akár képzeletben is összekapcsoltam őket Manfreddel. A figurákat valahogy hívni kell. És bár Manfred tényleg létezett, nem valószínű, hogy a valós kiléte valaha is napvilágra kerül. A család egy idősebb barátjától hallottam róla, aki a háború alatt a brit hírszerzésnél dolgozott. A házasságomat követően már évek óta Angliában éltem, amikor mesélt róla. John nem szívesen beszélt a háborús élményeiről. Mélységesen kulturált, kedves és intelligens ember volt, csodálatos humorérzékkel, a családja iránti nagy ragaszkodással, és sosem volt az a neheztelő fajta. Ennek ellenére sokszor keserűen beszélt egy német kollaboránsról Anglia délkeleti részén, aki, ahogy a hírszerzés tudta, létfontosságú jelentéseket küldött a francia parton lévő németeknek, hogy felhívja a figyelmüket, ha tiszta időt jeleznek Anglia felett. A radar előtti időkben az ilyesfajta értesítés egy repülésre alkalmas tiszta éjszakáról lehetővé tette a német bombázóknak, hogy Anglia fölé szálljanak, és a tűzerejükkel akár behódolásra is késztessék. Azt az árulót, kémet vagy kollaboránst, aki olyan sok halálért és pusztításért volt felelős, soha nem fogták el, soha nem állították bíróság elé, és ez szemmel láthatólag eléggé elkeserítette Johnt ahhoz, hogy eltűnődjek a háború mély sebein, rendezetlen számláin, és a hosszú távú hatásaikon.

Bár a valódi Manfred bizonyosan halott, ebben a könyvben megfelelőnek tűnő módon bántam vele. Sajnálom, hogy John, nyugodjék békében, sosem fogja olvasni. Szeretném azt hinni, hogy elégedett lenne azzal, hogy Manfredet végre leleplezték és megbüntették, ha csak nyomtatásban is.

Előszó

1995 tavasza

Az atlantai repülőtér indulási várótermében, egy májusi kora estén Alice Osbourne Lightfoot, az út szervezője, mindenkire rámosolygott: – Hé! Hogy van ma este? – kérdezte őket, ahogy kipipálta a nevüket a Londonba tartó csoportjuk listáján. Iskolás éveiben megtanult egy sort a Canterbury mesék bevezetéséből, és ez most körbe-körbe járt a fejében: ha eljön a tavasz, „akkor a nép zarándokútra megy”{1} Még mindig így van, még ha most mások is az okok, amelyek miatt zarándokútra indulunk, elmélkedett Alice.

Ő szállt fel utolsónak a repülőgépre. Óvatosan berakott egy nehéz, régimódi utazótáskát a felső tárolóba, és leült egy csoport idős asszony közé a turistaosztály elején. A férjeik Joe Lightfoot 8. légierőhöz tartozó egységének megmaradt tagjai voltak, főiskolai barátok Georgia, Tennessee és Alabama területéről, akik 1941-ben együtt vonultak be, és Európában szolgáltak. Akik még elég jó erőben voltak, visszautaztak Angliába az európai győzelem napjának ötvenedik évfordulójára, és hogy más légierőegységekkel találkozzanak a régi repülőterükön Norfolkban. Innen indultak anno a B–17-eseikkel és B–24-eseikkel veszélyes nappali küldetéseikre Németország felé. Alice önként jelentkezett, hogy megszervezze az utat, és mivel Nagy-Britanniából származott, no meg természeténél fogva hajlamos volt átvenni az irányítást, a többi asszony vezetőjükként nézett fel rá.

Felszállás után a nők kiléptek a cipőjükből, kényelembe helyezték magukat, és hamarosan, ahogy a déliek mondják, traccsolni kezdtek az étkezőtálcáik felett. Főleg a családjukról beszélgettek, és a májfoltos kezek unokák képeit adogatták oda-vissza a folyosón át. – Fogadok, örülsz, hogy hazamész, drágám – mondták Alice-nek, újra és újra. – Vajon Anglia sokat változott, mióta elmentél?

– Haza! Kedvesem, Alice Atlantában van otthon! Ötven éve Amerikában él! – tiltakozott Alice barátnője, Rose Ann a szomszéd ülésről. – Nahát ilyet, Alice!

– Kár, hogy nem leszel velünk a találkozón és a koszorúzáson meg a vacsorán, különösen az után a kemény munka után, amivel megszervezted ezt az utat Joe-nak és a fiúknak. De hát saját istentiszteletetek lesz, gondolom, a régi barátaid nagyon örülnek majd neked! Biztos sok mesélnivalótok van egymásnak – mondta egy asszony a mögötte lévő ülésről.

– Ó, igen, és én igazán örülök, hogy láthatom őket – válaszolt Alice azzal az észak-georgiai vontatott hanghordozással, amely az évek során ráragadt. – Ó, igen – ismételte meg magában. Tényleg sok mesélnivalójuk van. Alice sosem vonta ki magát a tennivalók alól, és az után, amit Elsie írt Francesról, kötelessége volt visszamenni.

Ahogy a repülőút folytatódott, az asszonyok nem vettek tudomást a növekvő zsivajról a repülőgép másik végében, ahol a férjeik túl sok whiskyt ittak, háborús történeteket és malac vicceket meséltek, miközben megpaskolták a légiutas-kísérők fenekét, és „édesemnek” hívták őket. Vacsora után az asszonyok egy része, Alice-t is beleértve, kötést vagy hímzést vett elő. Mások aludni próbáltak. Végül Alice ásított, felgombolyította a kötését, kikapcsolta a feje feletti lámpát, és felhúzta a légitársaság piperetáskájából elővett alvómaszkot.

Mialatt az utasok beszálltak Alice gépébe, egy másik Londonba tartó repülő is felszállt, a tel-avivi Ben Gurion repülőtérről. Mivel majdnem éjfél volt, a személyzet gyorsan felszolgálta az ételt, majd letompította a fényt. Tanni Zayman tizenéves unokái hamarosan elbóbiskoltak a két oldalán lévő ülésükön. Haim és Sifra úgy hagyta el Tel-Avivot, hogy a kedvenc együtteseik nevével díszített vékony póló volt rajtuk. Most hűvös volt a repülőgép. Tanni takarókat kért az utaskísérőtől, és egyet Haimra terített, akinek a lába kilógott a folyosóra, és egy másikat pedig a húgára. Tanni elnézte, hogy milyen édesen alszanak, de örült, hogy végre szünet van a testvérek folyamatos civakodásában, amikor a saját gondolatai is nyugtalanul száguldoznak. A Crowmarsh Priorsba való visszatérés gondolata túlságosan felkavarta ahhoz, hogy aludni tudjon.

A sötét folyosó végén felsírt egy csecsemő. Tanni összerezzent az ülésén, ahogy a hang kiváltotta a régi, névtelen pánikot. Semmi oka nem volt erre. Behunyta a szemét, és mélyeket lélegzett, hogy megnyugodjon.

Bruno kórházi ágya mellett ülve nyitotta ki Elsie levelét. Ahogy széthajtotta, földre hullott a meghívó és a két első osztályú repülőjegy Angliába. – Ne! – kiáltott fel Tanni hangosan, amikor meglátta, mi is az pontosan. Még ennyi idő után is rosszul lett a puszta gondolattól, hogy visszatérjen Angliába, kiváltképp a faluba, akár a férjével is az oldalán. És miután nemrég műtötték meg Bruno szívét, szó sem lehetett arról, hogy utazzon.

Tanni kiáltása felébresztette a férfit, úgyhogy az asszony kibökte, miről szól a levél, majd remegő hangon kijelentette, hogy eszébe sem jutna bárhová menni, amíg a férje kórházban van. Bruno párnákra támaszkodott, sápadt volt, infúzióra volt kötve, és csendben pihennie kellett volna. Ehelyett könyvek, papírok és egyetemi munka vette körül, amelyet az ápolók háta mögött csempésztek be, akik megtiltották neki, hogy dolgozzon. Most a szemüvege felett szokásos módon átható pillantást vetett a feleségére.

Tanni ezt a tekintetet – mintha a férje tudna valamit, amit ő nem – mindig egy kicsit idegesítőnek tartotta, de a felvillanó ingerültség elmúlt, ahogy Bruno megpaskolta a kezét, majd a tenyerében tartotta, amíg fontolóra vette, mi volna a legjobb ebben az esetben.

Az orvosok biztosították Brunót, hogy sok nő szenvedett súlyos szülés utáni depresszióban, bár az 1940-es években kevesebbet tudtak erről. Természetes védekezési mód volt az, hogy Tanni nem emlékezett az az utáni időszakra, hogy a kisbabájuk megszületett és meghalt annyi éve Angliában. Ettől az egyetlen közjátéktól eltekintve teljes és boldog élete volt feleségként és anyaként, és most már nagymamaként is, a gyönyörű házuk tele van fénnyel és könyvekkel, modern izraeli műalkotásokkal, és a kórházban végzett önkéntes munkája, a barátai és a kertje tölti ki az életét.

Bruno úgy gondolta, hogy Tanni számára most biztonságos elfogadnia Elsie meghívását, és így szólt: – Tudom, hogy nehéz, de gondolj a barátainkkal szembeni kötelezettségeinkre, bármennyi idő is telt el. És figyelembe véve, hogy Elsie mit mond Francesról, tudod, hogy menned kell. De ne egyedül! Váltsd be az én jegyemet, és vidd magaddal a két legfiatalabbat. Egy darabig ne aggódj értem, és néhány hónap múlva Haim a hadseregben lesz. Különben is, ennyi testvérrel sosem volt pénz arra, hogy ő és Sifra utazhasson. Képzeld el, mennyire élveznének egy angliai utat. Menj! Vidd el a gyerekeket, látogasd meg a régi barátaidat. Utána tölts egy hetet Londonban, vidd a gyerekeket múzeumba, színházba. Hadd menjenek azokra az utcai piacokra, ahol a gyerekek „lógnak”; Sifra tájékoztatott, hogy ez a helyes kifejezés manapság. Még Oxfordba is elvihetnéd őket, megmutathatnád nekik a régi kollégiumomat. Csónakázhatnak a folyón, mint régen én. Vásárolj egy kicsit, érezd jól magad. – Bruno szeme visszatévedt a laptopja képernyőjére. Egy tudományos cikk írásának közepén tartott. – Amellett Londonban elmehetnél a Foylesba. Hosszú listám van könyvekről, amelyeket itt nem tudok megszerezni, és...

– De, Bruno, nem akarok menni! Gondolni sem tudok arra, hogy itt hagyjalak! Ki van zárva!

– Miért, nincs elég ember, hogy gondoskodjon rólam? Egy kimegy a szobából, és kettő jön be helyette! Hál’ istennek a műtét jól ment, probléma nélkül, és néhány hét múlva otthon leszek, ha a kórház nem öl meg előbb. Orvosok, medikusok, ápolók... ki tudja, kicsoda ez a sok ember! A nap minden órájában jönnek, az egyik percben szörnyű ételt hoznak, amit nem kívánok, a másikban, amikor végre alszom, felébresztenek, hogy megmérjék a vérnyomásomat. A gyógytornász beállít, amikor olvasni akarok, ne is kérdezd... ne nézz így, csak vicceltem. Minden rendben, kedvesem. Menj már! Magam hívom fel Elsie-t és mondom meg neki, hogy mész. – Bruno megsimogatta a felesége arcát, majd visszatolta a szemüvegét a helyére, és visszafordult a cikkéhez.

Úgyhogy, kelletlenül, Tanni beleegyezett, és meghívta az unokáit, hogy ne tudjon visszalépni az utolsó percben. A világért sem okozott volna nekik csalódást. De most, hogy valóban úton volt, ébren és egyedül a sötétben, visszatértek az aggodalmai, és a folyosó másik végében lévő láthatatlan csecsemő nyugtalankodása csak fokozta ezt.

Épp ekkor a tizenöt éves Sifra kinyitotta barna szemét. A nagyanyjára mosolygott, és arrébb mozdult, hogy a fejét Tanni vállára tegye. – Olyan izgatott vagyok, hogy Londonba megyünk, nagyi. Az iskolából a legjobb barátnőm, Rahel, volt már ott, és megnézte a The Rocky Horror Picture Show-t. Azt mondja, hogy nagyon klassz. Beszéltem róla nagyapának, erre ő a titkárnőjével vetetett jegyet nekünk, meglepetésként. Megspóroltam a zsebpénzemet, hogy vásárolni mehessek Camden Lockban. Rahel elmondta, hol vannak a legjobb bódék. És megnézhetem majd, ahol anya született! És... – A szeme mondat közben lecsukódott, bár a kisbaba a folyosó végén most már teli tüdőből bömbölt.

Sifra puha, göndör haja csiklandozta Tanni arcát. Ő volt a legfiatalabb a nagy családjukban, és Tanni még mindig „a kicsiként” gondolt rá, bár az elmúlt évben Sifra magasra nőtt, és kezdte elveszteni gyerekkori dundiságát. Tanni nem sokkal volt idősebb Sifránál, amikor leszállt a vonatról, és először meglátta Crowmarsh Priorst, nem egy vakációnak örülve, hanem feleségként és anyaként. Volt ő valaha is olyan fiatal és gondtalan, mint Sifra, a rockzenéjével és a pólóival, meg a kamaszok által egymásnak adott színes, fonott barátságkarkötőkkel megrakott csuklójával? Brunónak igaza volt. Meg kell tennie ezt az utat Francesért, aki a barátnője volt. Mit tett volna a barátnői nélkül annyi évvel ezelőtt?

Az emberek körülötte lassan ásítozni kezdtek, felültek, és görcsös végtagjaikat nyújtóztatták. A légiutas-kísérők végigjöttek a folyosón, teát és gyümölcsöt szolgáltak fel. Nem sokkal később a kapitány bejelentette, hogy leszállnak a Gatwick repülőtéren, és Tanni unokái nyújtogatták a nyakukat, hogy első ízben megpillanthassák Angliát, ahogy a repülőgép a 23-as autópálya kora reggeli forgalma felett ráfordult a leszállópályára.

A repülőgép árnyéka egy nagy, ezüstszínű Mercedesre esett, amelyet egy molett, felékszerezett asszonyka vezetett. A Mercedes vakmerő sebességgel, teherautósorok között száguldva ment az autópályán Sussex felé. Lady Carpenter, a csoport harmadik tagja, keményen a gázpedálra lépett lila glaszétopánjával. Családja rémületére ragaszkodott ahhoz, hogy maga vezessen, bár hetvenegy évesen már nem összpontosított úgy a volánnál, mint egykor. De a férje halála óta ő rendelkezett a családi vagyon felett, és úgy tett, ahogy kedve tartotta...

A csapat negyedik tagja már Crowmarsh Priorsban volt. Olyan régóta élt ott, hogy csak egy maroknyi ember tudta, honnét származott eredetileg. Közülük néhányan még mindig New Orleansban laktak, ősz hajú özvegyek, akik sok évvel ezelőtt a francia zárdában nőttek fel Evangeline Fontaine-nel. Most azzal töltötték a délutánokat, hogy hintaszékben ültek egy idősotthon verandáján, amely valaha a Fontaine-villa volt, legyezgették magukat, és ugyanazokról a dolgokról beszélgettek, amelyekről ötven éve folyamatosan. Beleértve azt az éjszakát is, amikor részt vettek azon a bálon, amelyiken Evangeline-t bevezették a társasági életbe. Épp ebben a házban, mielőtt Fontaine-éknek el kellett adniuk, amikor nehéz idők jöttek. – Nagy kár, hiszen annyi éven át a családé volt. Azt beszélik, a háború miatt veszítették el minden pénzüket. Ez azután volt, hogy Evangeline megszökött.

Evangeline Fontaine megszöktetése annak idején botrány volt, és máig az is maradt.

– Igen, épp a háború előtt. Nem jut eszembe a fiú neve, akivel megszökött, senki sem ismerte, sem őt, sem a családját. Kíváncsi lennék, mi lett Evangeline-ből – mondta egyikük. – Megdöbbentő, hogy egy ilyen régi, itteni családban történt mindez. – A többiek hintáztak és bólogattak.

– De Fontaine-ék eltussolták, és azóta senki sem látta Evangeline-t.

– Azt hiszem, most már ő sem él – szokta mondani végül valamelyik idős asszony.

– Én is azt hiszem – mondta rendszerint egy másik. – A legtöbb ember, akit ismertünk, meghalt.

Crowmarsh Priorsban egy vendéglátó cég flottányi teherautója ébresztette Evangeline Fontaine Fairfaxet, ahogy csikorogva megálltak a főtéren. Nemsokára vidám ausztrál fiatalok üdvözölték egymást és kiáltottak utasításokat egymásnak. Teherautók ajtaja vágódott ki és sátorrudak csörömpöltek, ahogy kirakták őket. Evangeline félredobta az ágyneműt, és visszeres lábával a papucsát kereste. Fölhúzott egy kopott szaténköntöst, széthúzta a függönyt, és a ragyogó reggeli napsütésben a csatorna felé hunyorított.

Elsie levelére pillantott, amelyet az öltözőasztalon támasztott fel, homályos ezüstkeretű fényképek összevisszasága közé; az egyik a néhai férjét ábrázolta a haditengerészet egyenruhájában, egy másik őt magát, amint Andrew fiukat tartja csecsemőként, majd Andrew-t, amikor diplomázik, és egy még frissebb, már a feleségével és a gyerekeivel a melbourne-i otthonukban.

Evangeline felvett egy elefántcsont hátú hajkefét, amelybe „P” betű volt vésve, és egy kupicányi sherryt öntött a hálószobai üvegből a fogmosó poharába. Mindkettőt visszavitte az ágyhoz és leült. – Hát akkor, Laurent, Richard, Frances, ötven év eltelt, és azt mondják, túl vagyunk azokon a régi, rossz, háborús dolgokon. Legalábbis ezt mondják azok, akik nem voltak ott. Talán ma befejezzük. Egészségetekre! – mondta hangosan. A déli tájszólás mostanra felerősödött, és az egykor lágy hang rekedtté vált. Ivott egy kis sherryt, majd a haját kefélte, miközben kigondolta az öltözékét az előtte álló nagy napra. – Igen, figyeljetek.

Első fejezet

Crowmarsh Priors, 1937 karácsonyának másnapja

Huszonkét évesen Alice Osbourne olyanfajta lány volt, akit az emberek derék teremtésnek hívtak, értelmes és felelősségteljes, bár hajlamosak voltak hozzátenni, hogy csinos, amikor mosolyog. Magas volt, mint az apja, Crowmarsh Priors néhai lelkésze. Az arcvonásai, a barna haja, és a könyveket bújó, szórakozott fellépése is az apjáé volt. Semmiben sem hasonlított az anyjára, akinek korai szépsége elhalványult, miután évekig törékeny volt az egészsége, és csalódott a reményeiben, hogy a férje magasabb egyházi pozíciót ér el egy kelet-sussexi egyházközségnél.

Alice komoly, közönyös egyke volt, és kevés barátja volt a falubeli gyerekek közt, kivéve Richard Fairfaxet, aki két évvel volt idősebb nála, szintén egyke, és az apja a lelkésszel együtt járt Cambridge-be. Alice hosszú délutánokat töltött Richarddal és Richard dadusával; jó időben Fairfaxék kertjében játszottak, esőben pedig Richard apjának borospincéjében találtak ki játékokat. Osbourne tiszteletes latint és görögöt tanított Richardnak, és amikor a fiú bentlakásos iskolába került, Alice csak a szünetekben látta. Akárhányszor hazajött, egyre vonzóbbnak tűnt, és kamaszkorukra istenné vált Alice rajongó szemében.

Mivel Richard távol volt, Alice anyja pedig rendszerint gyengélkedett, a lány legfőbb társa és bizalmasa az apja volt. A lány szombatonként volt a legboldogabb, amikor Sussex Downs lankáin kószáltak, néha egészen a partig, és a lelkész, akinek élénk képzelőtehetsége volt, szabad folyást engedett a helytörténet iránti szeretetének. Lenyűgözte Alice-t a partot megerősítő római legionáriusokról szóló történetekkel, megmutatta az öblöket, ahol a vikingek szállhattak partra, és ahol a tizennyolcadik századi csempészek alagutak és barlangok hálózatán át hoztak be dugárut – selymet és csipkét és konyakot – Franciaországból. Teára hazafelé tartva egyikük vagy másikuk a Csempészdalt kezdte énekelni:

Ha felriadsz az éjjel a lópaták zajára,

Ne húzd a redőnyt széjjel, s ne nézz ki az utcára.

Ha nincs kérdés, nem kapsz hazugságokat.

A falat nézd csak, kedvesem, míg mind el nem halad!

És felváltva mondták a versszakokat, majd együtt a refrént mindegyik után:

Huszonöt ló baktat

Az éjszakákon át –

Konyakot a papnak,

Az írnoknak dohányt;

Egy hölgy csipkéket kap, egy kém papírokat,

A falat nézd csak, kedvesem, míg mind el nem halad!

Azután versenyt futottak egymással vissza a lelkészlakba teára, és Alice elfojtotta a nevetését, hátha anyu pihen.

Amikor Alice bentlakásos iskolába került, hiányoztak neki ezek a séták, és a szünetekben is megritkultak. Fokozatosan Alice-re hárult, hogy átvegye anyjától azt a feladatot, hogy az oltárt szombat délutánonként előkészítse a vasárnapi istentiszteletre. Mrs. Osbourne csak ennyit ismert el egy lelkészfeleség kötelességei közül. Alice még mindig találkozott Richarddal, amikor a fiú hazajött, de félszegnek és szólni képtelennek érezte magát a jelenlétében, bár Richard sosem látszott ezt észrevenni. A fiú és özvegy édesanyja, Penelope gyakran jöttek a lelkészlakba sherryt inni a vasárnap reggeli istentisztelet után, és ilyenkor volt alkalom arra, hogy Richard Alice-szel beszélgessen, akit csak öreglánynak hívott. Alice később zavarba jött, amikor az apja gyengéden ugratta őt az „udvarlója” miatt.

Amikor Alice végleg hazajött az iskolából, nyilvánvaló volt, hogy a lelkész kevésbé egészséges, mint a krónikusan gyengélkedő felesége. Alice kötelességtudóan követte az apja tanácsát, tanítónőnek tanult Brightonban, majd hazajött, hogy átvegye a legkisebbek osztályát a Crowmarsh Priors-i iskolában, és az apját ápolja végső betegsége során. Eközben Richard haditengerészeti akadémiára ment, és Alice végül azt hallotta, hogy tengerészattasénak nevezték ki egy fontos ember mellé Londonban. Penelope élénken érdeklődött a fia karrierje iránt, és minden róla szóló hírt továbbadott Alice-nek.

Miközben Richard egyre magasabbra jutott a tengerészetnél, Alice világa beszűkült. Az apja halála utáni első karácsony szomorú ünnep volt. – Nem tudom, mit mondott volna apád, ha nem tartanánk meg a karácsonyt – sóhajtott Mrs. Osbourne gyászosan, miközben kitöltötte a lelkész utolsó üveg portói borát a ferde karácsonyi tortához, amelyet Alice sütött. Némán ittak és ettek, miközben a sötét decemberi este a vége felé közeledett, és a lelkész helye az asztalfőn fájdalmasan üres volt. Alice kimondhatatlanul nyomorúságos hangulatban feküdt le.

A következő reggel, karácsony másnapja, tisztán, frissen és fényesen virradt, és Alice, akit felvidított az időjárás, céltudatosan kelt fel. Amint elmúlnak az ünnepek, neki és az anyjának szabaddá kell tenniük a lelkészlakot az új lakója számára. Egy viktoriánus kori, kis házikóba költöztek a falu szélére, és sok tennivaló volt. Ma Alice úgy tervezte, hogy összecsomagolja az apja dolgozószobáját. A reggeli után otthagyta az anyját a konyhai tűzhelynél, hadd teázzon, amíg ő élénken kötényt kötött a dereka köré, és térden állva dobozokba szortírozta a papírokat. Ekkor hallotta meg a bejárati ajtó kopogtatóját. – A fene vigye el! – morogta, és nagy nehezen lábra állt. Piszkos kezét a kötényébe törölte, és amikor kinyitotta az ajtót, egy magas, szőke férfit pillantott meg a lépcsőn.

– Alice! – kiáltott fel Richard Fairfax, és megcsókolta a lány arcát.

– Richard! Ó! Én... ööö... azt hittem, távol vagy. – Alice-szel forgott a világ Richard váratlan látványától, a csókról nem is beszélve. Milyen megalázó, hogy a fiú a legrégibb szoknyájában és egy házimunkához viselt molyette kardigánban találja!

– Jókor kaptam szabadságot, hogy a mamával töltsem a karácsonyt. Azt gondoltam, hogy ha ráérsz, elmehetnénk sétálni; olyan szép napunk van! Abban a kis kocsmában ebédelünk majd, tudod, melyikben. És van valami, amit szeretnék... na, mondd, hogy jössz, öreglány!

Ki gondolta volna, hogy Richard ebédre hívja őt! Ez volt az első alkalom, hogy egy férfi bármire meghívta Alice-t. – Ó! Milyen nagyszerű! Csak... – Alice kioldotta a kötényét, és rémülten nézett a ruhájára.

– Gyere, ahogy vagy, öreglány. – És mire a lány észbe kapott volna, Richard már bebugyolálta a kabátjába meg a sáljába, és mentek is az úton.

Most, egy órával később, Alice, aki rendes körülmények között vörös orral, fázósan és leverten nézett volna ki régi tweedkabátjában, kart karba öltve állt Richard Fairfaxszel, ragyogva a boldogságtól. A széltől rózsás volt az arca és csillogott a szeme. Drága Richard! Az egyetlen férfi, az apján kívül, akit valaha szeretni tudna. Amint a dombok tetejére értek, Richard kimondta a szavakat. Alice azt hitte, hogy csak képzelődik, megállt és elképedten bámult fel a fiúra.

Richard megfogta Alice kezét, és újra kibökte: – Kedves Alice, azt kérdeztem: hozzám jössz-e feleségül. Elég hirtelen leánykérés, bizonyára, de gyerekkorunk óta ismerjük egymást, és a haditengerészeti akadémia alatt végig rád gondoltam. Régebben olyan örömmel vártam, hogy hazajöjjek, mert te itt leszel majd. Nem tudom elképzelni, hogy ne legyél itt, úgyhogy azt gondoltam, most, hogy már olyan helyzetben vagyok, hogy megházasodhatok, talán igent mondasz. Mama célozgatott arra, hogy mennyire szeretne téged menynek. Kedves Alice, kérlek, mondd, hogy hozzám jössz!

– Ó, Richard! Ó, igen! Igen, persze! Teljes szívemből! – kiáltotta, és elállt a lélegzete, annyira nem tudta elhinni, hogy a dolgok ilyen fordulatot vettek. Még az anyja is örül majd.

– Nos, drágám – mondta Richard, miközben kiszabadította Alice kezét a karjából, és a zsebébe nyúlt –, persze új jegygyűrűd lesz, ha azt jobban szeretnéd, de mama szerette volna tudni, hogy beleegyeznél-e, hogy az övét viseld. Meglehetősen különleges darab. – Odanyújtott egy bársony ékszerdobozt.

Alice tétován átvette, kikapcsolta a zárat, és kinyitotta. Szaténbélésen, amelyen kifakult aranybetűkkel az ékszerész neve volt olvasható, zafírokkal szegélyezett pompás gyémánt ragyogott régimódi foglalatában. Alice visszafojtotta a lélegzetét. – Ó! – Sosem látott ilyen szépet. Richard apja évek óta meghalt már, de hogy tudná Penelope elviselni, hogy megváljon a gyűrűtől?

Richard aggodalmasan várakozott.

– Ó, Richard! Boldog örömmel... anyád tényleg azt szeretné, hogy ez az enyém legyen? – tette hozzá.

Richard halkan felnevetett. – El volt ragadtatva, amikor azt mondtam, hogy meg szándékozom kérni a kezedet, és meg kell mondanom neked, hogy a többi ékszer is a tiéd lesz. Bár úgy tűnik, mindet új foglalatba kell tetetnem... És mama reméli, hogy az itteni házban élünk majd, amiről azt gondoltam, hogy tetszene neked, mivel így közel leszel anyádhoz.

Penelope Fairfax úgy áradozott, ahogy nyers természete csak engedte, amikor Richard szóba hozta a témát. – Édes fiam! Legfőbb ideje, hogy megházasodj. Egy tengerésztisztnek feleség kell, aki megóvja a családi tűzhely biztonságát, meg ilyesmi, de a megfelelő fajta feleség szörnyen fontos a haditengerészetnél. Örömmel mondom, hogy Alice, a legtöbb modern lánnyal ellentétben, két lábbal áll a földön, nem úgy, mint azok a külföldi némberek abban a lármás társaságban, akikkel De Balforték összebarátkoztak.

– Mama, aligha némberek! Hugo barátokat szerzett, amikor egyetem után utazgatott, és természetesen meghívta őket. Leandert valószínűleg szórakoztatja, hogy fiatalok vannak körülötte. De igazad van, a vadásztársaságon kívül abban a bandában tényleg sok a külföldi, és egy részük egy kissé kicsapongó az én ízlésemnek, nem olyanok, mint én, vagy mint Alice. Van valami olyan... olyan csodálatosan angol Alice-ben!

– Szerencsére nem üt az anyjára. Nem, Alice derék teremtés. Természetesen megkapja a Fairfax-ékszereket, és szívesen átadom nektek ezt a házat. Alice anyja társaságot fog jelenteni neki, amíg te a tengeren vagy, és annyi bizottsági munkám van Londonban, hogy sokkal kényelmesebb lesz a knightsbridge-i lakásban élnem. Tulajdonképpen már régóta vágyom arra, hogy odaköltözzek.

Penelope parancsolóan felemelte a kezét, amikor Richard tiltakozni próbált. – Az én koromban egy zsúfolt nap után, ami alatt minisztereket próbáltam észhez téríteni, jobb szeretem a csendet és a nyugalmat, egy jó koktélt, kis vacsorákat barátokkal, esetleg az operát vagy a színházat. Mindig meglehetősen csendesnek találtam a vidéket. Tevékenykednem kell, Richard! Amellett nemsokára szükségetek lesz az emeletre a gyerekszobákkal, drágám. Mire észrevennétek, dadusok lesznek ott, és gyerekkocsik a folyosón, akkora káosz lesz, de a drága Alice remekül boldogul majd...

– Igen, mama feltétlenül helyesli. – Richard Alice ujjára húzta Penelope gyűrűjét. A lány kinyújtotta a kezét, és mindketten csodálták, ahogy az ékszer ragyog a napsütésben. – Egy kicsit nagy rád, drágám, azt hiszem. Elviszem ékszerészhez a szabadságom végén, hogy új foglalatba tehessék és rád igazíthassák – mondta Richard. Alice vonakodva nézte, ahogy visszateszi a gyűrűt a dobozba. Richard szélesen elmosolyodott, és megölelte. – Ne vágj ilyen savanyú arcot. Gondoskodni fogok arról, hogy gyönyörű legyen az új foglalat, megígérem. Abban a percben, hogy visszajövök, kitűzzük a napot.

Vissza? – Újra elmész? – kérdezte Alice.

– Meglehetősen sokat leszek úton, de egy haditengerész feleségeként hozzá fogsz szokni, drágám. És mindig visszatérek hozzád. A gondolat, hogy vársz majd rám, kimondhatatlanul boldoggá tesz.

Alice kicsit megborzongott örömében a „feleség” szóra. Férjhez fogok menni! – gondolta hitetlenkedve. – Hova mész?

– Egy washingtoni küldetésre rendeltek. Roosevelt elnök, tudod. A német helyzet. Azután tovább utazok városról városra az Egyesült Államokban, gyárosokkal fogok találkozni, akiknek üzleti kapcsolatuk van Európában. Jövő hónapban indulunk, és valószínűleg New Orleansból jövünk vissza. Nem kell, hogy hosszú eljegyzésünk legyen, ugye? – kérdezte Richard, karjába vonva Alice-t.

A lány majdnem elalélt a csókjától. – Nem – mormolta szédülten Richard vállába, amikor a hosszú csók után újra beszélni tudott.

Szaporán továbbsétáltak, hogy ne fázzanak, amíg egy hegycsúcsra nem értek, ahonnét látták a távolban a partot és a csillogó tengert.

– Szeretek itt lenni – mondta Alice. – Régebben apa és én... bárcsak élne, hogy összeadjon minket. Olyan boldog lett volna! – A hangja megremegetett. – Régebben feljöttünk ide – folytatta –, és rengeteget mesélt nekem arról, hogy régen mi történt itt, a parton. Egy haldokló öregember egyszer azt mondta apának, hogy volt egy csempészalagút, amelynek a temetőben az egyik sírnál nyílt a kijárata.

– Ez igaz?

– Az öregember erősködött, hogy igen, gyerekkorában járt benne. Apának volt egy csempészekről szóló régi könyve a dolgozószobájában, magánkiadásban, azt hiszem, egy régi könyvesboltban találta Lewesban. Még egy térkép is volt benne az alagutakról, de elég zavarosnak tűnt. Apa viszont megpróbálta a segítségével kitalálni, hol voltak az alagutak, és tényleg úgy hitte, hogy talált egyet. Számtalan rémtörténet volt abban a könyvben, például egy Black Dickon nevű csempészről, aki egy bandával dolgozott, velük csempészte be a dugárut a fináncok háta mögött. Anyu elég ingerült lett, amikor megtudta, hogy apa felolvas nekem a bandáról. Elárulták ezeket a férfiakat, és mindet felakasztották, a szellemük pedig visszatért, hogy a vámosokat a parti sziklafalra, a halálba csalogassa. Egy ideig rémálmaim voltak ezektől a meséktől.

Richard átkarolta Alice-t, miközben kibámultak a tengerre, a hullámokon táncoló napfényre. – Nem hagyom majd, hogy rémálmaid legyenek, de tartsd nyitva a szemed, hátha megtalálod azt a könyvet. Én is szeretem ezeket a régi történeteket a környékünkről. Majd elmeséljük őket a gyerekeinknek, és kihagyjuk az ijesztő részeket. Most, öreglány, menjünk ebédelni. Farkaséhes vagyok, te nem?

Richard kezét fogva Alice megpróbált visszaemlékezni, hol látta utoljára a könyvet. Halványan emlékezett arra, hogy egy dobozba tette az apja papírjaival együtt. Meg fogja találni, és Richardnak adja esküvői ajándékul. A történetek egy része tényleg hátborzongató volt. És Alice-nek most jutott eszébe, hogy Black Dickont ott akasztották fel, ahol most a kocsma áll. Megborzongott.

Ahogy bementek a kocsmába, a kandallóban égő fa füstje csapta meg Alice orrát. Nyárson sülő csirke illatát érezte, és Richard pezsgőt rendelt. A lány nem gondolta volna, hogy egy ilyen vidéki helyen egyáltalán tartanak belőle. Richard biztosan külön erre az alkalomra hozta. A kocsmáros ragyogott, és egy asztalhoz vezette őket, amelyen egy váza fekete hunyor állt. – Ezt előre megszervezted, ugye! Ó, Richard, milyen csodálatos meglepetés!

Richard elmosolyodott, és az asztal alatt megszorította Alice kezét. Egymásra emelték a poharukat. Örökké emlékezni fogok erre a napra, gondolta Alice, miközben életében először pezsgőt kortyolt, és kuncogott, ahogy a buborékok megcsiklandozták az orrát. Olyan boldogság állt előtte, tudta, soha semmi rossz nem történhet vele többé. Ő és Richard boldogan él majd, amíg meg nem hal. Száműzött minden borús gondolatot a csempészekről és az alagútjaikról.

Második fejezet

New Orleans, 1938 márciusa

New Orleans-i villájának lehúzott redőnyű ebédlőjében Celeste Fontaine szemrevételezte a harminc főre szépen megterített ebédlőasztalt. Ingerülten összevonta a szemöldökét, és kikapott az ezüsttartójából egy névkártyát, amelyen Maurice Fitzroy neve állt, kettétépte és a helyére, Miss Evangeline Fontaine mellé, egy másikat csúsztatott, amelyen Richard Fairfax hadnagy szerepelt. Bosszantotta, hogy az utolsó pillanatban át kellett rendeznie az ülésrendet, de Maurice telefonált, hogy az ültetvényével kapcsolatos üzleti okokból elkerülhetetlenül késni fog, és csak a kávénál tud csatlakozni hozzájuk. Milyen udvariatlan dolog ez a részéről. Vagy több volt mögötte? Maurice túl régimódi ahhoz, hogy udvariatlan legyen. Celeste kiegyenesített egy félrecsúszott virágdíszítést. Olyan nehéz volt Mardi Gras-kor, a karnevál idején vendégeket fogadni.

Minden rosszul alakult. A színes bőrű szolgák minden éjszaka kimaradtak, ittak és szórakoztak. Másnap reggel fájt a fejük, és semmi hasznukat nem lehetett venni. De Charles, Celeste férje ragaszkodott ahhoz, hogy a mai ebédre meghívjanak egy fontos angol küldöttséget, akik Washingtonban az elnökkel találkoztak. Katasztrofálisan kezdődött a nap: a szakácsnő azt állította, hogy annyira kínozza a reumája, hogy fel sem tud kelni az ágyból. Celeste feladta a büszkeségét, és telefonált a vidéki anyósának, hogy kölcsönkérje Inezt, a szakácsnőjét. Most Inez a konyhában morgott, csapkodta az edényeket, és teljes hangerővel dirigálta a személyzetet. Celeste hirtelen odaégett étel szagát érezte, egy ütést hallott, majd egy kiáltást és üvegcsörömpölést. A kamrában az egyik lány hangosan zokogott.

Határozottan becsukta maga mögött az ebédlő üvegajtaját, remélve, hogy a zűrzavar lecsendesedik, és hogy semmi kellemetlen következménye nem lesz annak, hogy az egyik angol épp az unokahúga mellett fog ülni. Fairfax hadnagyban kifogástalanul kedves fiatalembert ismert meg az egyhetes New Orleans-i tartózkodása alatt. Ha Maurice-t zavarná, Celeste megmondaná neki, hogy nem hagyhatta volna az Evangeline melletti helyet feltűnően üresen.

A tizennyolc éves Evangeline, az év elsőbálozója volt a mai ebéd díszvendége. Ma – a Mardi Gras záróestjén – vezetik be őt a társaságba, ez a bál zárja a szezont. Mivel egész New Orleans azt várta, hogy éjfélkor, amikor a bál véget ér, az apja be fogja jelenteni Evangeline eljegyzését Maurice-szal, a férfi távolléte az ebédnél kínos volt. Nem kell sok ahhoz, hogy New Orleansban pletykálni kezdjenek az emberek, és Celeste semmire se vágyott kevésbé, mint hogy megjegyzéseket vagy spekulációkat váltson ki Evangeline-nel kapcsolatban. A jól nevelt lányok sosem lehetnek pletyka tárgyai, és már a fülébe jutott néhány homályos, de aggasztó híresztelés Evangeline-ről. Celeste erősen remélte, hogy Maurice-hoz nem jutottak el. A férfi nem örült volna nekik.

Maurice kétszer olyan idős volt, mint Evangeline, és régről közeli barátja volt Evangeline apjának. Családjának utolsó leszármazottja volt, vagyonának és nagy ültetvényének egyetlen örököse; Fitzroy-ék ültetvénye, Belle Triste az egyik legrégebbi és legszebb volt az államban. A család büszke volt a származására – Fitzroy-ék azt állították, hogy királyi leszármazottak –, de Maurice-nak, utolsóként, fiakra volt szüksége, hogy továbbvigyék a nevet. Azt beszélték, hogy a gőgös Fitzroy-oknak egyetlen helyi lány sem volt elég jó, és hogy fiatalabb korában Maurice meglehetősen sok időt töltött Európában, hogy megfelelő menyasszonyt találjon. Ha ez így is volt, a keresése nem vezetett eredményre. Aztán megakadt a szeme a híres Fontaine család egyetlen lányán.

Maurice eléggé felengedett ahhoz, hogy értésére adja Celeste-nek, hogy Evangeline már iskoláslány korában elbűvölte, amikor még a zárdába járt. Romantikus, gondolta Celeste kényelmetlenül. A férfi nyilvánvalóan imádta a lányt, alig vette le róla a tekintetét, csüngött minden szaván, tüzet adott neki, alá tolta a széket, állandóan felkérte a bálokon, annak ellenére, hogy Evangeline, úgy látszott, egyáltalán nem törődött vele. Gondtalanul, hebehurgyán flörtölt és táncolt fiatalabb udvarlóival, és zűrös helyeket látogatott a barátaival a város Tremé negyedében, anélkül hogy egyetlen komoly gondolat is megfordult volna a fejében a jövőjével vagy a házasságával kapcsolatban.

Celeste felsóhajtott. Ez nem volt jó előjel. A házasság szentség és, tapasztalata szerint, gyakran töviskorona. De Evangeline jövőjét a társadalmi szokások határozták meg. A legjobb New Orleans-i családok lányai korán mentek férjhez, hacsak nem vonultak kolostorba, és attól kezdve a boldogságuk azon múlott, mennyire ügyesen kezelik az otthonukat és a férjüket. Különben...

Az ebéd közepe táján Celeste rosszallóan nézett Evangeline-re a hosszú asztal másik végén. A lány tologatta a tányérján Inez különleges felfújtját, semmit sem evett, sápadt és egykedvű volt, szinte aludt. A modern fiatalok túl soká maradnak ki éjszaka. Jóllehet Celeste gyermektelen volt, szigorú véleménye volt a lányok neveléséről, és helytelenítette, ahogy Evangeline-nel bántak.

A fiatal lányokat kiskoruktól arra kellene nevelni, hogy a kötelességeikkel és ne az önös élvezeteikkel foglalkozzanak. Sajnos Evangeline volt az öt testvér közül a legfiatalabb, és az egyetlen lány. Így elkényeztették a szülei, és a rajongásig szerette mind a négy bátyja, akik hagyták, hogy kövesse őket mindenfelé, megtanították vadászni, halászni, úszni, fára mászni, és ki tudja, még mire. Ez nem volt úrinőhöz illő, de a szülei csak nevettek. Végül az apja rájött, hogy fiússá válik, és már nem nevetett. Azt mondta a feleségének, hogy gondoskodjon arról, hogy Evangeline jó kezekbe kerüljön. Gondolniuk kellett a lány társadalmi helyzetére és házassági kilátásaira.

Az iskolában az apácák mindent megtettek, hogy helyrehozzák a károkat, de amióta az előző nyáron elvégezte az egyházi iskolát, és elkezdődött a szezon, az összes igyekezetük dugába dőlt. Az elsőbálozó Evangeline belevetette magát a frivolitásba és a mértéktelenségbe. Máson sem járt az esze, mint vásárlásokon, ruhapróbákon, partikon és olyan éjszakai szórakozóhelyeken, ahol jól nevelt lányoknak semmi keresnivalójuk. A mai pompás bálon egy párizsi estélyi ruhát fog viselni és, ahogy Celeste történetesen megtudta, a jobb mutatóujján a Fitzroy-ok családi gyűrűjét, amit a szülei beleegyezésével kapott, és aminek hordásához az anyja ragaszkodott, nehogy Maurice megsértődjön. Azonban mindezek ellenére Evangeline unatkozni látszott.

Celeste-nek rossz véleménye volt az elsőbálozásról. Ő és Evangeline anyja régimódi nevelést kapott. Az iskola és a házasság között otthon tartották őket, hogy megtanulják, hogyan kell háztartást vezetni és egy férjet boldoggá tenni. Megtanították nekik, hogyan ellenőrizzék a szolgákat, rendezzék el a virágokat, tervezzék meg az étrendet, még főzni is tanultak. Nem csavarogtak.

Celeste megborzongott a gondolattól, hogyan boldogul majd Evangeline, amikor megházasodik. Egyik napról a másikra két nagy ház, az ültetvényen lévő otthon, Belle Triste és a New Orleans-i villa úrnőjévé válik. Természetesen Maurice azt fogja várni, hogy óraműpontossággal működjön minden, és minden évben születik majd egy baba. Nos, Celeste minden tőle telhetőt megtett az elmúlt évben, hogy bepótolja Evangeline házi nevelésének hiányosságait, de a lány nem sokat törődött a nagynénje erőfeszítéseivel.

Az asztal másik végén Evangeline az egyik cigarettát szívta a másik után, miközben a bort kortyolgatta, és a legkisebb fáradságot se vette, hogy a mellette ülő angol férfival vagy bárki mással beszélgessen. Celeste diszkréten jelezte a szolgáknak, hogy ne töltsenek több bort Miss Evangeline-nek, és hogy hozzák a következő fogást. Utána tökéletes feleségként és háziasszonyként visszafordult, hogy teljes odaadást sugárzó tekintettel hallgassa, amit a férfiak beszélnek. Már megint a politikáról társalogtak, és az üzletről, meg hogy Washingtonban mit mondanak; érdeklődő arckifejezése nem lankadt, de belül felsóhajtott. Tudta, hogy Fontaine-ék üzletének európai ága nagy bajban van. Evangeline családja mégis olyan sok pénzt költött a mai bálra. Nem akart ebbe mélyen belegondolni. Hadd foglalkozzanak a férfiak az üzlettel. Másra úgysem jók.

Az asztal másik végén Charles arca teljesen kivörösödött a túl sok, ebéd előtt elfogyasztott koktéltól, no meg a heves beszélgetéstől az amerikai kormányról, a német helyzetről és arról, hogyan hat ez a Fontaine család üzletére Marseille-ben. Az asszony nagy bosszúságára összefolytak a szavai...

Evangeline a borospoharában lévő utolsó cseppeket bámulta, gondosan ügyelve, hogy elkerülje a nagynénje tekintetét. Érezte, hogy Celeste néni vércseként figyeli. Sejti talán, hogy mi a probléma? Néhány napja, megmérgezve minden percet, névtelen cédulák érkeztek, Evangeline a táskájában talált rájuk, egy virágküldeményben... és ma reggel még a reggelije tálcáján is, a szalvétába hajtva, ahol Delphy, a szobalánya nem láthatta. Csak néhány durva, nehezen olvasható szó.

Figyellek, te nigger kurvája!

Vagy:

Közeledek!

Valaki hozzá közel álló kémkedik utána. Kicsoda? Alig számít. New Orleansban gyorsak és szörnyűek lennének a következmények. A mai cédulán ez állt:

Te és a nigger nem menekülhettek, jön a leszámolás!

Mit tehetne? Evangeline lopva a balján ülő angol férfira pillantott. Ha nem járna olyan sok minden a fejében, flörtölne vele. Jóképű volt, magas, angolosan szőke, és parancsoláshoz szokott légkört árasztott. Az elmúlt héten táncolt vele néhányszor. Hamar azt szerette volna, hogy a lány minden táncot vele járjon, de Evangeline úgy találta, hogy komoly és képtelen az olyan csacska évődésre és frivol bókokra, amelyeket a lányok New Orleansban várnak a férfiaktól. Untatta. De legalább nem Maurice volt. Maurice összehúzott szemmel figyelte. Maurice. Evangeline megborzongott.

A nagybátyja szinte attól a pillanattól kezdve magának követelte Richard figyelmét, hogy az ebédhez ültek. Evangeline időnként belehallgatott a beszélgetésükbe, majd a saját gondjaira összpontosított. Hallotta, hogy Richard és a küldöttség többi tagja nem tudta meggyőzni az elnököt, mivel az semmi érdeklődést nem mutatott a Németországban történtek iránt, már épp hazaindulóban voltak. Nos, Evangeline nem hibáztatta Roosevelt elnököt. Németország olyan messze van, miért foglalkozzon vele? Richard másnap kora reggel hajóra száll Anglia felé. Bárcsak ő menekülhetne Angliába! Olyan óvatosak voltak... de valaki megtudta.

Elvitték az érintetlen felfújtját és majonéztől csillogó salátát tettek a helyére. Fúj! Evangeline-t újra elfogta az émelygés, néhány salátadarabot apróra vágott, és azon tűnődött, mi a csudát fog tenni. Századszor is azt számolta, hány napja, hány hete volt utoljára menstruációja.

Aznap reggel Delphy, a szobalánya hányás közben találta őt, amikor bejött, hogy elkészítse a fürdőjét. – Túl sok pezsgőt ittam tegnap éjjel – mondta Evangeline, arcát egy nedves törülközőbe temetve. Delphy szkeptikusan vonta fel a szemöldökét. Delphy most a konyhában van; vajon mit mond a többi szolgának? A szolgák pletykálása azt jelenti, hogy New Orleansban mindenki mindent tud.

Evangeline szemhéja majdnem lecsukódott. Éjszakáként ébren feküdt, azt képzelve, hogy lépéseket hall közeledni a hálószobájához, vagy aludt, és visszatérő rémálma volt. Ebben a bátyjaival vadászott sötétedés után Grand-mère, a nagymama ültetvényén, feljebb a folyó mentén. Amikor kicsi volt, a fiúk megmutatták neki, hogyan vakítsa el zseblámpával a nyulakat: kővé dermednek, remeg a fülük. Ha nem ugranak el gyorsan, és nem tűnnek el a sötétben, a vadászok tüzelnek, és elejtik őket. Legtöbbjük nem volt elég gyors ahhoz, hogy elmeneküljön. Evangeline-t először felzaklatta, hogy így ölik meg a nyulakat, de a fiúk elmondták neki, hogy ilyen a vadászat; a nyulak elpusztítják a zöldséges kertet, és Inez jambalayát, csípős egytálételt készít belőlük, így azután hozzászokott, és maga is sokat lelőtt. De az álmában ő és Laurent volt a sötétségben, érezve, hogy valahonnét vadászok közelednek. Azután vakító fény csapdájába estek. Tudták, mi következik, de földbe gyökerezett a lábuk, képtelenek voltak elrohanni, ahogy a vadászok célba vették őket, és arra ébredt, hogy hallja a ravasz kattanását...

Evangeline tenyere hideg és izzadt volt. A pohara pedig üres – a francba! Az alkohol volt az egyetlen, ami megnyugtatta feszült idegeit vagy gyomra kavargását. Félt beszélni Laurent-nak a cédulákról. És félt beszélni neki arról a másik dologról, amit alig mert megnevezni. Laurent okos volt, sok mindent tudott, amit Evangeline nem, dolgokat, amelyeket a lányok nem is sejtettek. Titkos helyeket ismert, ahol senki nem találhatott rájuk, megmutatta neki, mit tegyen az első alkalommal. Csodálatos, veszélyes játékokat tanított neki, amelyeket ketten játszhattak, és jóllehet Evangeline tudta, hogy halálos bűnt követnek el, már a következő mámoros együtt töltött alkalomért élt.

Laurent mindenről gondoskodna... valahogy. Evangeline nem látott kiutat – hacsak el nem menekülnek. De hova? És hogy tudnák megtenni? Annyi minden történik ma, azt sem tudta, hogyan láthatná Laurent-t. Ebéd után otthon várják, hogy az anyja és Delphy ellenőrzése alatt felöltözzön. Ma este lesz a nagy Mardi Gras felvonulás, ahol tőle és a többi olyan elsőbálozótól, akiknek az apja ugyanahhoz a felvonulást szervező klubhoz tartozik, elvárják, hogy elegánsan trónoljon a klub hintóján, eljátszva az előkelő családok lányainak hagyományosan méltóságteljes szerepét. Integetni és mosolyogni fognak, és aranypénzt meg gyöngyöket szórnak a tömegnek. Utána, a bálon, állandóan az emberek gyűrűjében lesz. De valamit tennie kell. Mielőtt a szülei rájönnek, mielőtt bárki más rájönne. Különösen mielőtt Maurice rájönne. Mielőtt túl késő lenne.

A beszélgetés egy részlete felriasztotta. – Mit mondott most Charles bácsi? – suttogta Richardnak.

Richard rámosolygott. – Úgy veszem ki, hogy az ön családjának a cége egy új alkalmazottat küld a marseille-i irodájukba a jövő héten.

– Annak a fiúnak vág az esze, mint a borotva, a legjobb jezsuita nevelést kapta, és nincs igazi jövője New Orleansban – mondta Charles bácsi, kissé túl hangosan. Mindenki a tányérjába bámult.

Richard Fairfax megkérdezte, miért ne lenne jövője New Orleansban egy ilyen okos fiúnak.

– Á! Mert kreol, azért... gens de couleur. Részben színes bőrű, Fairfax hadnagy! De okos, mint az apja. – Charles Fontaine önelégülten somolygott, míg Celeste néni levegő után kapkodott. Evangeline úgy érezte, mintha egy korsó jeges vízzel öntötték volna nyakon. Franciaország! Nem! Arról volt szó, hogy Laurent huszonegy éves koráig itthon marad, az még vagy két év lenne. És nem hagyhatná Evangeline-t egyedül, akkor nem, ha tudná. Úristen, azonnal meg kell mondania neki.

– Önöknél is gond van a színes bőrűekkel? – kérdezte Charles bácsi.

A szolgák fekete arca meg sem rezdült, mialatt leszedték a tányérokat.

Celeste néni pohara megremegett a kezében.

Evangeline teljesen elgyengült. Ha Laurent elmenne, sose látná többé. És ha Laurent nem menti meg Maurice-tól... akkor ki fogja? Kíméletlenül a tudatára ébredt, hogy életében először nem lesz elég követelnie, amit akar. Ő és Laurent halálra voltak ítélve. Az sem számított, hogy Charles bácsi Laurent-t a jezsuitáknál taníttatta, és hogy Grand-mère rajongásig szerette és a család gondoskodott róla. Az anyja negyedvér volt, tehát a fiú színes bőrűnek számított, és ezek a fiúk rá sem mertek nézni a fehér lányokra, nehogy kötélen végezzék. Laurent nem tudná őt megmenteni Maurice-tól vagy bárki mástól. Még saját magát sem tudja megmenteni, ha bárkinek tudomása van róla. És Evangeline tudta, hogy figyelmeztetnie kell, hogy valaki megtudta... mert akkor számára az a legbiztosabb, ha azonnal Franciaországba távozik. Talán ő is követheti? Hogyan? Nem növeszthet szárnyat, hogy elrepüljön. Viszont... Richard angol volt. Anglia közel van Franciaországhoz, ugye? De pontosan hol? Evangeline a gyűrűvel játszott, amelyet Maurice adott neki. Nem tetszett neki, de az anyja azt mondta, hogy faragatlanság lenne nem hordania. Szórakozottan gondolt vissza Bernadette nővér földrajzóráira, és megpróbált elővarázsolni egy térképet az emlékei közül.

Mindenki megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor az ebédlő ajtaja szélesre tárult, és a szolgák nagy pompával behozták a hagyományos királyi kuglófot.

Hát senki sincs, akihez Evangeline New Orleansban fordulhatna? Hallott arról korábban, hogy a színes bőrű lányok egy Mama Là-bas nevű öregasszonyhoz jártak, aki varázsolni tudott és ismerte a fekete mágiát, de óvatosan kell bánnod azzal, amit tőle kapsz... Ha a ráolvasást rosszul használod, mondták, akkor ellened fordul. Borzasztó bűn egy ilyen asszonyhoz járni. Az egyház azt tanította, hogy a vudu az ördög mesterkedése, így a vallásosan nevelt Evangeline félt, de már olyan mélyre süllyedt a bűnös gondolatokba és cselekedetekbe, hogy csak előre menekülhetett. Merészen felkapta a Richard előtt álló teli borospoharat és kiitta, hogy bátorságot merítsen, mialatt a társalgás újra kezdődött. Mindenki egyszerre kezdett beszélni, de nem Richardhoz.

– Nem elég régóta él Délen – mondta valaki, jól hallhatóan.

– Nem érti az itteni helyzetet; két-három generációval ezelőtt a színes bőrűek rabszolgák voltak, olyanok, mint az állatok, határozottnak kell lenni velük – mondta valaki más.

Richard óriási megkönnyebbülésére Evangeline megszabadította őt az ostoba helyzettől, ahogy a csuklójára tette a kezét. Az ujján rózsagyémánttal ékesített, drága antik francia gyűrűt viselt, amelynek foglalatába címerpajzsot véstek. Közelebb hajolt hozzá, és mintha összeesküvést szőnének, azt mormolta: – El akarok mondani önnek egy titkot. De először is, jól érezte magát a bátyáimmal New Orleansban?

Richard megbűvölve tapasztalta, hogy a lány melle a karjához nyomódik, és a parfümjét is megérezte. Evangeline hosszú szempillája remegett. – Nagyon jól éreztem magam – lelkendezett a férfi.

– Lefogadom, hogy André és Philippe elvitte önt a Tremé városrészbe – folytatta a lány, a szemébe nézve. – Ott vannak az illegális italmérések és a bordélyok – suttogta. Elmosolyodott, újra lesütve a szemét. – Az iskolában a nővérek óvtak minket, hogy már az is halálos bűn, ha elképzeljük, mi történik ott. De bizonyára észrevette a szép, kreol lányokat. Nos – a feje már majdnem a férfi vállán volt –, itt a titok. Charles bácsinak volt ott egy barátnője egy kis házban, de meghalt. Lefogadom, hogy a fiúk elvitték önt, hogy hallja az asszony fiát, Laurent Baptiste-ot. Charles bácsi Laurent apja. Laurent okos volt az iskolában, ahogy Charles bácsi mondta, de a zene az, amit igazán szeret. Egészen fantasztikus, játszik zongorán és szaxofonon és, ó, egy sereg más hangszeren, mindenkinél jobban, ragtime-ot és szvinget és dzsesszt, de csak a Tremében lévő helyeken játszhat.

Richard teljesen el volt bűvölve. A lány olyan közel volt hozzá, hogy érezte a leheletét az arcán és az illatát, ami olyan volt, mint a gardéniák szürkületkor. – Akárhogy is, ő az a családtag, akire Charles bácsi gondolt. És általában nem szokott olyan illetlen lenni, hogy megemlítse, de elfeledkezik magáról, ha, izé, az üzletről beszél. – Evangeline felegyenesedett, ahogy a nagynénje éles pillantást vetett rá, de leeresztette a kezét, hogy az ujjai súrolják a férfi combját, mintha véletlenül történt volna.

– Úristen, Miss Fontaine! Én... izé... amikor a nagybátyja régebben beszélt róla – fogalmam sem volt arról, hogy a fickó a családhoz tartozik. Úgy néz ki, hát, mint egy fehér ember. – Richard kissé megzavarodva visszaemlékezett a csinos, vörös hajú fiatalemberre a zongoránál, aki üdvözölte Evangeline bátyjait, és kacsintva szólt oda: – Ne mondjátok meg Grand-mère-nek, hogy megint itt voltam. Az irodában kellene lennem. – Makulátlan ingének ujja fel volt tűrve, és jól szabott öltönyének zakója gondosan összehajtogatva feküdt egy drága Homburg kalap alatt a mellette lévő széken.

Evangeline vállat vont. – Tremében nem lát fehér zongoristát. Ez New Orleans. Mindenki ismeri a kapcsolatot közöttünk és Laurent között; ez tulajdonképpen gyakori helyzet, még a régebbi családoknál is, úgyhogy senki nem beszél róla, csak ez van. Mindenki úgy tesz, mintha nem tudná. Ami azt illeti, Laurent és a bátyáim gyakorlatilag együtt nőttek fel, jóllehet hivatalosan nem keverednek a fehérek és a színes bőrűek. Amikor Laurent anyja meghalt, nagyanyánk megkedvelte, és a folyó menti ültetvényén nevelte fel. Azután Charles bácsi a kreol fiúk számára létesült jezsuita iskolába küldte. A szünidőket együtt töltöttük az ültetvényen. Grand-mère nagyon nagyra tartja, hisz a család vére, de színesként Laurent megtanulta, hol a helye, ezért azután a család nagy része elfogadja. Mama és Celeste néni persze úgy tesznek, mintha nem is létezne. És az ilyen fiúkra, ha nem nagy a szájuk, gondot viselnek, általában a család számára dolgoznak valamit. Úgy gondoltam, jó, ha tudja, hogy Celeste néninek ne említse, amit Charles bácsi mondott. Nekik nem volt gyerekük, így Laurent és a hasonló gyerekek mindig érzékeny témát jelentenek. Nos, kóstolja meg a királyi kuglófot! – Egy szolga áthajolt Evangeline fölött egy ezüsttálcával, és a lány egy szeletet helyezett Richard tányérjára.

– Ügyeljen az arany színű babára! – szólt a férfihoz Celeste az asztal másik végéről.

– Elnézést, mit mond? – Richard meglepetten emelte fel a villáját.

Mielőtt Celeste belekezdhetett volna, Evangeline sietve elmagyarázta: – A királyi kuglóf a Mardi Gras hagyományaihoz tartozik. Mindig van benne egy kis arany színű baba. A kis Jézusra emlékeztet, és szerencsét hoz annak, aki megtalálja. Ha ön találja meg a süteményében, akkor önnek kell adnia a következő bált, de mivel a Mardi Gras mindjárt véget ér – Evangeline felhúzta az orrát és csalódott arcot vágott –, és az én bálom az utolsó a szezonban, azt hiszem, hogy önnek már nem lesz alkalma partit rendezni, mielőtt visszatér Angliába. De valamit tennie kell!

Újra lesütötte a szemét, és elgondolkodott. Tudom, mit tehet. Elvihet innét. Ráveszem Mama Là-bas-t, hogy segítsen valami ráolvasással, hogy megtegye. Ahhoz, hogy egy varázsital hasson valakire, szükség van az illető hajára, vagy valami másra, ami szoros testi kapcsolatban volt vele.

– Holnap kora reggel, Miss Fontaine. A hajnali dagállyal indulok. Nagyon sajnálom. – Evangeline Fontaine, a csipkelődő fecsegésével, a kedves hangjával, a csinos ruháival, virágaival és gyöngyeivel egy pillangóra emlékeztette. El kellett ismernie, hogy elbűvölő volt. Alice-re gondolt, és bizonytalan bűntudatot érzett, de mégis megragadta a pillanatot. – A nagybátyja azt mondta, hogy vegyek részt az ön bálján ma éjjel. Ugye táncol majd velem? Mielőtt elmegyek? Nem sokkal éjfél után hazamegyek. – Ha igazak a jóslatok, hogy háború lesz, sose látja újra Evangeline-t, úgyhogy nem árulja el Alice-t azzal, hogy felkér egy különösen szép lányt táncolni. Ha csak – valami keményre harapott, feltűnés nélkül kiköpte a kezébe, és a desszertestányér szélére tette, épp amikor Celeste felállt, és bejelentette, hogy a kávét a teraszon fogják elfogyasztani.

Evangeline a táskája után tapogatódzott, és felállt. – Nocsak, ön kapta az arany színű babát! – kiáltott fel. – Remélem, szerencsét hoz önnek.

Richard hátratolta a székét. – Miss Fontaine, akkor hoz csak szerencsét, ha fenntartja számomra az első táncot – mondta bátran, felidézve a lány érintésének a bizsergését a karján, leheletét a fülében. Hirtelen semmi mást nem akart, csak hogy Miss Fontaine újra megérintse.

– Természetesen táncolok önnel, hadnagy úr – mondta Evangeline, kezét a férfiéhoz érintve –, feltéve, ha nekem adja az arany színű babát. Nekem még sosem jutott eddig. – Kedvesen a férfi szemébe nézett, és kinyújtotta a kezét. A szájában volt, és biztosan maradt egy kis nyál rajta. Biztos jó lesz Mama Là-bas számára.

– Méltányos csere – mondta Richard. Felemelte a babát és a lány tenyerébe tette.

– Ó! Itt van Maurice – mondta Evangeline, hirtelen idegesen, ahogy egy magas, középkorú férfi közeledett feléjük, vastag, sötét szemöldökkel és szigorú arckifejezéssel. Maurice nem törődött a vendégekkel és a köszöntéseikkel, hidegen Richardra bámult, aki meglepődött, mennyire hasonlít a férfi egy spanyol festményre, amelyet egyszer látott, valami főinkvizítorra. Remélte, hogy nem igaz, amit mondtak, hogy Maurice jóformán Evangeline jegyese. A férfi durvának látszott.

Evangeline összecsukta a táskáját, és távozott. Az előcsarnokban megállította a komornyikot, aki egy tálcán likőröket vitt ki a teraszra. Ha majd visszamegy a konyhába, szólna Delphynek, hogy Evangeline-nek egy percre szüksége volna rá?

Délután négykor, egy lefüggönyözött szobában a Congo Square-en Mama Là-bas a döngölt padlón kuporgott, fogatlan ínye között szívta a pipáját, és várta, mit akar a látogatója. Meztelen lábait foltos kartonszoknyák takarták. Kilógó lábfején fehér csonkok voltak a nagyujjak helyén. A levegő dohánytól, fűszerektől, csirkéktől és rothadástól bűzlött. Gyertyavégek pislogtak egy házilag barkácsolt oltáron, amelyet szövetből, emberi hajból, állatcsontokból, gyöngyökből, tollakból és szárított kígyóbőrből készült kis figurák borítottak. Az asszony rabszolgának született, és valaha más névre hallgatott, de olyan régen, hogy már senki sem emlékezett rá. Manapság csak Mama Là-bas volt. Az ördög felesége.

Csak pislogott a váladékozó szemével. A Fontaine családnál dolgozó, világos bőrű Delphy még nem tért a tárgyra. Mama sejtette, hogy férfi van a dologban, és tudta, hogy a férfiak mindig gondot jelentenek. – Mid van, amivel fizetsz nekem? – kérdezte végül. Delphy letérdelt előtte, és ügyetlenül próbált kibogozni egy megcsomózott zsebkendőt. Végül elővett valamit a hajtásaiból, és egy gyűrűt helyezett Mama halvány tenyerébe.

Az öregasszony látása már rossz volt, de a lelki szemei jól működtek. Az ujjai elárulták neki, hogy az arany puha, a gyűrű régi, a kövek értékesek. Gyémántok csoportját tapogatta ki, érezte az ismerős elrendezést, és a karja megrándult, mintha kígyó harapta volna meg. – Ez a gyűrű egy Fitzroy-tól van. Ez rossz, ez nagyon rossz. Igen... A kövek mintát alkotnak, családi címerpajzsot. A Fitzroy-birtokon születtem. Gyerekként a nővéremmel mindennap az átkozott ezüstjeiket fényesítettük. Ugyanez az átkozott címerpajzs volt rajtuk. Az öreg Fitzroy asszonyság a piszkafával ütött meg minket, ha nem ragyogtak eléggé. – Mama Là-bas köpött egyet. – Mindenképp megütött minket. Erősen. Amilyen erősen csak tudott. Néha megforrósította előtte a piszkafát. Ó, én olyan jól ismerem ezt a címerpajzsot, mint magát az ördögöt. Nahát, nahát. Sose hittem volna, hogy a saját kezemben lesz egyszer ez a gyűrű. Honnan van? Loptad?

– Nem, asszonyom. A kisasszony, akinek dolgozom, mondta, hogy cseréljem el varázsitalra.

– A gonosszal kezdesz ki, te lány, ha ezzel a gyűrűvel üzletelsz, ami balszerencsét hoz. Ha nem tudnám is, hogy Fitzroy-éktól származik, akkor is érezném benne a gonoszt. Egyszer megpróbáltam elszökni. Az asszonyság lefogatott, kést vett elő, és saját kezűleg vágta le a nagylábujjaimat, hogy ne tudjak még egyszer elmenekülni, járni is alig tudtam. Csak nyolcéves voltam. Ott sírtam a pajta mögött, a lábujjaim véreztek, annyira fájt... még mindig fájnak és nincsenek is meg. Amikor besötétedett, egy öreg bácsi, aki Afrikában született, átlopódzott, kenőcsöt adott, és azt mondta, hogy lopjak neki egy csirkét, és akkor megmutatja, hogyan hozzak hosszan tartó rontást valakire, ha akarok. A csirkelopásért nagy verés járt, de én négykézláb elhoztam azt a csirkét, és akkor a bácsi megmutatta, mit tegyek. Jól elátkoztam őket. Néha rásegítettem egy kicsit a bűbájra. Már csak egy Fitzroy él, a fiú legfiatalabb fia, Maurice. Ő is gonosz, a velejéig, mint az egész család, már két neki dolgozó niggert megölt, halálra verte őket. Azt mondják, belelovalta magát, csak verte őket, és mintha igazán élvezné. A nagyanyja is ilyen volt, amikor minket vert, amikor levágta az ujjaimat. Maurice-nak – egy percig csendben ringatózott – nem lesz gyereke. Olyan őrülten fog meghalni, mint az apja. A család ki fog pusztulni, ezt már elintéztem. Nem, mintha többet nem tehetnék. De először... – hangosan felnevetett – Mama Là-bas az oltár felé nyúlt egy furcsa kis alakért, amelynek hímzett kereszt volt a szeme, emberi haj fityegett a fején, és elnagyolt, kötött pénisz az ágyékán. Mindenfelé tűk álltak ki belőle. Az öregasszony még egy tűt szúrt bele.

– Igen, asszonyom, de Miss Evangeline nem várhat. Mr. Fitzroy elhatározta, hogy feleségül veszi. De ő fél a férfitól, elmondta a mamájának és a papájának, hogy nem akar ott kinn élni egyedül az aligátorokkal a Belle Triste-en. A mamája és a papája kiabáltak, mit tud egy iskolából épp kikerülő kislány, Fitzroy-ék régi család, a leggazdagabbak a városban, vagy hozzámegy, vagy az ír zárdába rakják, amíg észhez tér. Azt mondják, hogy a papája szerencsejátékos, és adósa Fitzroy-éknak. Azt mondják, hogy Mr. Fitzroy adta neki ezt a gyűrűt, azzal, hogy a nagyanyjáé volt, hogy ez a legértékesebb gyűrű, amit adhat neki, hogy mindenkinek megmutassa, a lány az övé. Azt is mondják, hogy azért tetszik neki Miss Evangeline, mivel az anyja is négy fiúval ajándékozta meg a férjét, mielőtt Miss Evangeline megszületett volna, így biztos, hogy Miss Evangeline fiakat szülne neki. A kisasszony fél, gyors segítségre van szüksége, mielőtt a férfi megölné őt. Mert van még egy gond.

– Azt hiszed, nem hallottam? Tremében mindenütt beszélnek róla és a Charles bácsikájának a fiáról, arról a Laurent Baptiste-ról, akiért bolondul a nagymamája, az öreg Mrs. Fontaine. Akárhova megy, Miss Evangeline nincs messze mögötte. Csak unokatestvérek. A fiú itt zenél a Tremében, Miss Evangeline és a barátai véletlenül épp bemennek meghallgatni az unokatestvére játékát. Az öreg Mrs. Fontaine csinos garzonlakást rendezett be neki a folyóparton, hogy azt csinálja, amit a többi fiú, titokban, kreol lánnyal, színes bőrű lánnyal, nem egy fehérrel! Itt is van a fiú, aztán ott jön Miss Evangeline, hogy meglátogassa a nagymamáját. Éjszaka meg belopódzik abba a garçonnière-be. Miss Evangeline – Mama Là-bas újra köpött egyet – átkozott bolond! És Laurent is. Semmit nem tudnak? A Tremében már beszélnek a csókolózó unokatestvérekről. Ha fehérek kezdenek beszélni róla, baj lesz. Láttál már föllógatott niggereket, te lány? Én már igen. Rosszabbat is láttam az akasztásnál. Azt mondod, hogy Maurice Fitzroy-nak megakadt a lányon a szeme? Akkor nem kell sokáig várni, hogy a fiú eltűnjék. Majd kis darabokat találnak belőle a mocsárban, ha az aligátorok nem falják föl egészben. És a lány is így járhat. De az úr túl gonosz ahhoz, hogy könnyű halált kívánjon neki, valami rossz módot fog találni, hogy visszafizessen a szégyenért.

Delphy lehalkította a hangját, és a földre bámult. – Tudja. De nagy baj van. Terhes. És halálra van rémülve.

– Nem érdekel, mennyire van megrémülve, több babát nem fogok elcsinálni! Visszajönnek, kísértenek az éjjel. Sírnak a sarokban. Nem hagynak békén.

– Nem akar megszabadulni a gyerektől. Laurent Baptiste Franciaországba megy. És épp most van a családnál látogatóban egy férfi Angliából, akinek tetszik Miss Evangeline, de holnap hazamegy. Anglia messze van innen. Miss Evangeline-nek gyorsan kell cselekednie. Egy főzetet akar, amitől a férfi magával viszi, és a hajón összeházasodnak. Azt mondja, hogy a kapitány összeházasíthatja őket.

– Jaj-jaj. Micsoda kavarodás! Hol van most Miss Evangeline?

– A nagynénjénél. Nagy vendégség. A mamája a ma esti bállal van elfoglalva.

– Az az angol is ott van?

– Igen, asszonyom.

– Hogy hívják?

– Richard Fairfax.

Mama Là-bas megrázta a fejét, valamit morgott és sóhajtott egyet. Egy percig ült, a pipáját rágcsálta, majd felkelt, és az oltár mögötti sarokba csoszogott. A sötétben babrált a lomjai és a csirketollai között. Mindenféle dolgokat kevert össze egy piszkos lekvárosüvegben. Beleköpött, beöntötte egy barna orvosságosüvegbe. – Mid van, amit megérintett a férfi? Anélkül nem ér semmit.

Delphy kivette a zsebkendőből az arany színű babát, amelyet Richard adott Evangeline-nek, és átadta az asszonynak. – A szájában volt – magyarázta Delphy.

Mama Là-bas egy percig dallam nélkül dúdolt valamit a figurának, megnyalta az ujját és megérintette a baba fejét. – Richard Fairfax – mondta, aztán a kis alakot a keverékbe ejtette, és szorosan bedugaszolta.

Felemelte az üveget. Az arany színű baba csillogott a zavaros folyadékban. – Ez kell Miss Evangeline-nek! Richard meg kell hogy igya. Erős, de tedd egy koktélba; sok jó whisky, és nem fogja érezni. Utána tizenkét órán keresztül a lány azt csináltat vele, amit akar. Ez a főzet hatásos, de mondd meg neki, hogy gyorsnak kell lennie, csak pár óráig hat. – Mama Là-bas zsebre vágta a gyűrűt. Nem fogja eladni; fel fogja ajánlani az anyja szellemének.

Amikor Delphy visszatért Mama Là-bas-tól, Celeste verandája már tele volt búcsúzó vendégekkel. A járda mellett felsorakozó autók között Fontaine-ék sofőrje türelmetlenül járkált a kocsi mellett. – Miss Evangeline, azt mondta a mamája, hogy legfőbb ideje hazamennie és felkészülnie, akár itt van Delphy, akár nem. Hagyja itt a lányt, ha kell, és jöjjön haza. A mamája már épp eleget aggódott e miatt a bál miatt.

– Csak egy pillanat. – Evangeline látta, ahogy Delphy besurran a személyzeti bejáratnál. – Celeste néni, kérhetek egy ívet a levélpapírodból? – Evangeline egy sietős üzenetet firkált Laurent számára, és gyorsan megmondta Delphynek, hogy a segítsége nélkül fog felöltözni. Figyelte, ahogy az aggódó arcú szobalány kilopódzik a személyzeti ajtón a levéllel.

Volt egy zivatar, de este hétre kitisztult az ég. Ahogy szürkült, fáklyákat gyújtottak és tűzijátékok rakétái robbantak szikrázva a sötétedő égen. Az előkelő klubok színes fogatai felsorakoztak, és a város legszebb, legelőkelőbb lányai összekapták hosszú szoknyáikat és uszályaikat, és szaténpapucsaikban óvatosan felléptek a rozoga falépcsőkön a virággal borított „trónjaikra”. Felsikoltottak, amikor egy hibás tűzijáték-rakéta alacsonyan elszállt a fogat előtt. Azután lesimították a hajukat, megigazították a ruhájukat, és a merészebbek tiltott púderdobozokat húztak elő aprócska estélyi táskáikból – a szülők otthon és az apácák az iskolában szigorúan tiltották a „festést” –, és lopva kirúzsozták és bepúderezték magukat. Amikor mind helyet foglaltak, az apjuk klubjának tagjai átadták a virágcsokraikat, bonbont, gyöngyöt és aranyozott érméket, hogy a tömeg közé szórhassák.

Az a bál, amelyik Evangeline Fontaine-t bevezette a társaságba, az utolsó volt nagyböjt előtt, és remeknek ígérkezett. A lányok lázasak voltak az izgalomtól, azt suttogták, hogy Evangeline apja különvonatot bérelt, hogy egy híres tánczenekart hozasson New Yorkból, valamint élő rákok százait jég között, kaviárt, a Delmonico étterem séfjét és egy egész melegházra való orchideát. Ahogy a fogat indulására vártak, a lányok táncrendkártyákat húztak elő elegáns táskájukból, és összehasonlították őket, hogy lássák, ki melyik táncot kérte és kitől. Kuncogások, kiáltozások közepette: „Mit mondott a fiú?”, „Tudtam, hogy tetszel neki!” és „De ő mindig a lábamra lép!” a lányok lopva Evangeline-re pillantottak, aki egy szót sem szólt, és egyáltalán nem látszott boldognak.

A többi elsőbálozó abbahagyta a csevegést, és suttogni kezdett arról, hogy mi baja van a beképzelt kisasszonynak. Valódi felnőtt báli ruhát viselt egy valódi párizsi szalonból, aranybrokát volt, apró lila és zöld kristályokkal díszítve, amelyek csillogtak a fáklyafényben. Mélyen ki is volt vágva. A lányok azt gondolták, kész csoda, hogy kiengedték a házból ilyen kihívó viseletben. – Lám, lám! – morogta az egyikük rosszindulatúan.

Evangeline-nek nem volt szüksége púderre és rúzsra: az arca épp annyira volt kipirult, hogy kiemelje hibátlan, bársonyos bőrét, és sötét szeme csillogott a fáklyák fényében. A többi lány úgy érezte, hogy unalmasnak tűnnek és elhomályosulnak mellette; méltatlankodva morogtak egymás közt: mindenki tudja, hogy Fontaine-ék üzlete egy vagyont veszített Franciaországban, és hogy Evangeline apja szenvedélyes szerencsejátékos – hogyhogy mégis ő viselheti a legszebb ruhát, és az ő tiszteletére rendezik a legnagyobb bált? Ráadásul az a hír járta, hogy szinte már el van jegyezve Maurice Fitzroy-jal, és ő fog közülük először férjhez menni. Evangeline mindenben az első volt.

– Lehet, hogy Párizsba mehet nászútra! – mondta egy lány, és felsóhajtott.

– Ha így lesz, akkor ott kellene maradnia! – vágta rá egy másik. – Én nem ragadnék odakinn Belle Triste-ben, ahol csak Maurice Fitzroy a társaságom és az aligátorok.

Maurice kétszáz éves ültetvényét azért hívták Belle Triste-nek, szomorú szépségnek, mert az odavezető utat egy hatalmas mocsári tölgy szegélyezte, vastagon lecsüngő mohával, amely egy gyászfátyolba burkolózó asszonyra emlékeztetett. Régen egy korábbi Fitzroy párbajban halt meg, és a fiatal özvegye sosem mutatta utána az arcát a nyilvánosság előtt, hanem haláláig gyászfátyolt viselt. A helyet komor bánat, vagy valami olyasmi lengte körül.

– Psszt!

– Hát nem – folytatta. – Lehet, hogy gazdagok, de mindenki tudja, hogy valami nincs rendben a Fitzroy-okkal. Megbetegednek vagy megbolondulnak. Vannak, akik szerint átok ül rajtuk. Maurice apjának rohamai voltak, és soha senki nem látta, mert pincébe kellett zárni egy ápolónővel, igaz? És mi van a nagynénjével, aki gyakran elbarangolt a mocsárba, és egy nap nem jött vissza? Azt mondják, hogy egy rabszolganő fejre ejtette, amikor még kisbaba volt; ez volt a bosszúja, amiért levágták a lábujjait.

– Mama is azt mondja, hogy furcsák, de szerinte azért, mert túl sokszor házasodtak össze unokatestvérek, mert senki más nem volt elég jó nekik.

– Psszt! Meghallja!

Halkabban: – Azt is beszélik, hogy Maurice időnként megvadul, sőt megbolondul, olyan különös nézése lesz, és olyankor kegyetlen, meg hogy egyik dührohamában megölte két földművesét.

– Nos, valószínűleg rászolgáltak. A papám azt mondja, ha a színes bőrű munkások rendetlenkednek, meg kell mutatnia valakinek, hogy ki a főnök.

Evangeline megszorította az ülését, ahogy egy rakéta a feje felett pukkant el, és a klub zenekara rázendített a When the saints go marching in című gospelre. A fogat egy zökkenéssel megindult, és a lányok felsikítottak. Ahogy az ingatag jármű az álarcos tömeg felett hullámzott, Evangeline-nek le kellett gyűrnie a hányingerrohamait. A ruha, amelyet az anyja az apja kívánságára rendelt meg, túl szűk volt a halcsontos, gyöngyökkel kivarrt derekában. A divatszalon szabásza, aki Párizsból hozta idáig, újra és újra ráigazította. Biztos volt benne, hogy jól csinálta, de Evangeline panaszkodott, hogy túl szűk, és nem kap levegőt. És ma mindennek olyan erős illata volt! A felhevült táncosok testszaga, a korábbi záportól nedves jázminok émelyítő illata, a tűzijáték puskaporszaga, és sör-, lótrágya-, csatornaszag meg az öbölé, mind összekeveredett az olajsütőkből felszálló zsíros felhővel. Épp kagylót sütöttek az olcsó osztrigás szendvicsekbe. – Szendvicset vegyenek, addig vigyék, amíg meleg! Mielőtt a menet elindul!

A kocsi körül tengernyi fej hullámzott, az álarcos és fedetlen arcok vészjósló keveréket alkottak. Milyen sok a farkasemberjelmez idén, gondolta Evangeline szédülten. Valahányszor körbepillantott, az öbölben élő félig ember, félig farkas loup garou vicsorított rá, a fáklyafény megcsillant a hasítékból kilátszó emberi szemeken.

Valaki tudja...

Egyméternyire tőle egy friss botrányról kezdtek suttogni, az egyik elsőbálozó lány hajadon unokatestvéréről, akiről kiderült, hogy másállapotban van. A zene szünetében Evangeline néhány mondatfoszlányt hallott: „a családja... egy irat... a bíró aláírta, most már hivatalos, hogy megbolondult, degenerált”, „lakat alatt tartják”, és „a babát elvették”, „kitagadták”, „sose jön vissza”. A lányt, aki sírt és könyörgött, hogy otthon maradhasson, egy kocsiba lökték és elvitték. Biztos abba a zárdába, amelyről mindannyian hallottak már, egy távoli, vidéki megyében, amelyet olyan ír apácák szigorú rendje működtet, akik a rózsafüzérjük mellett bőrkorbácsot tartanak.

– És ez még nem minden. Képzeld, mit hallott a szakácsnőnk valakitől... – és azután „Laurent Baptiste” és „Azt mondják, egy fehér lánnyal volt! A garçonnière-ében!”, „Nem! Ez nem lehet igaz! Ki volt az? Látták, ki volt?”

Elfojtott nevetés hallatszott. – Ez tényleg őrültség! A fiú színes bőrű... milyen züllött fehér lány kezdene... – És miközben pletykáltak, a lányok aranyozott érméket, édességet és gyöngyfüzéreket dobáltak, vidáman integetve.

Valaki tudta.

Könnyű volt felismernie Richard Fairfaxet a tömegben. Részegnek látszott, a balzsamos éjszakától, a felvonulástól, a zenekaroktól, az izgatott tömegtől... vagy az erős mentakoktéltól, amit Delphytől kapott, mielőtt elindult az ünnepségre. – Richard! – kiáltotta most Evangeline. Ragyogóan mosolygott, amint a férfi odafordult, integetett felé, és odadobott neki egy maréknyi érmét. Richard elkapott egyet, megcsókolta és meghajolt.

– Ne feledje a táncunkat! – kiáltotta.

– Nos – mondta az Evangeline jobbján ülő lány savanyúan –, még egy csodálód van. Az az angol tiszt tényleg csinos. Maurice nem féltékeny?

– Ó, tudod – kezdte lassan, és az arcán a mosoly helyét a megszokott unatkozó kifejezés vette át –, kedvesnek kell lennem hozzá. Charles bácsinál lakik, aki meghívta őt a Mardi Gras-ra és plusz egy férfiként a bálomra. Hamar elutazik. – Azon imádkozott, hogy legyen már vége az ünnepségnek.

– Furán néz ki Evangeline, mintha rosszul lenne.

Fontaine-ék házában a zenekarnak meghagyták, hogy a vacsoraszünetig folyamatosan játsszanak. A táncoló és flörtölő párok között Maurice borongó látványt nyújtott – visszahúzódott és keményen ivott, ahogy a többiek megállapították. Többen kérdezték, hova lett Evangeline. Túl sokat táncolt azzal az angollal, majd eltűnt. Most mindenki őt kereste. Az anyja megpróbált kiszabadulni az öregasszonyok gyűrűjéből, akik mind a saját eljegyzésükről áradoztak és a „mai lányokról” panaszkodtak.

– Az izgalom – mondta Solange Fontaine nyugtatóan Maurice-nak, a válla felett a lányát keresve, miközben az asszonyok gyűrűjébe vonta a férfit, hogy ő közben elszabadulhasson. – Nem mindennap van egy lánynak eljegyzése. – Bár éppen arra gondolt, hogy szokatlanul hosszú időre tűnt el Evangeline, hogy felfrissítse magát.

Maurice szeme összeszűkült. – Elnézést kérek – szólalt meg –, a felügyelőm integet az ajtóban. Bocsássa meg a betolakodását, asszonyom, nyilván valami fontos dologról van szó, különben nem zavarna engem az ön házában. – Visszavonult, és így Solange megint nem szabadulhatott az idős asszonyoktól.

A saját fürdőszobájában Evangeline lesimította a ruháját és egy hideg törülközőt szorított a fejéhez. Richardot egy vendégszobában hagyta boldog félálomban, megígértetve vele, hogy nem megy vissza a partira, hanem a kapunál fogja várni – a koktél hatott, és a lányon erőt vett az érzés, hogy az élete kizökkent a rendes kerékvágásból. Színes bőrű gyereke lesz, és épp most csábított el egy másik férfit. A pokolra fog jutni – és az ír kolostorba –, ha a vakmerő terve nem működik továbbra is. Most egy percre ki kell lopódznia a kertbe, ahová az üzenetében Laurent-t hívta. Megmondja neki, hogy tud a fiú franciaországi útjáról, és hogy ő módot talált arra, miként csatlakozzék hozzá. Azután vissza kell mennie a bálba, és végig kell csinálnia a színjátékot az eljegyzése bejelentéséről. A zenekar folyamatosan játszott, de bármely percben abbahagyhatják a vacsora miatt, és a szülei is biztos keresik.

Evangeline kinyitotta az ajtaját, és kikémlelt a lépcsőfordulóra. Senki nem járt arra. Összefogta gyöngyös szoknyáját, és a hátsó lépcsőn leosont a pincébe. A kertajtó kilincse után tapogatódzott, majd kinyitva a kiskaput Laurent nevét suttogta. Nem kapott választ, így kilépett a ház árnyékába, és a sötétséget fürkészte, ahol a kert végében hallott valamit. A csüngő mohával borított mocsári tölgy mellett alakok mozogtak. A sötétben egy fehér ing világított. Szünet volt a táncok között, és a benti beszélgetés zümmögése közben egy korbács pattanását és egy fájdalmas kiáltást hallott. A háta mögül, a pince felől rohanó léptek hangja ütötte meg a fülét, és az ajtó kivágódott.

André ziháló hangon így szólt: – Siess, Philippe, Isten tudja miért, de Maurice-ra rájött az őrült roham, és idehozta az embereit, hogy megkorbácsoltasson valakit.

– Pont ma este?! – morogta Philippe. – A pokolba, miért... – Evangeline látta, hogy a bátyjai estélyi öltözetben kirohannak a házból a sötétségbe, és ösztönösen tudta, mi történt. Cselekednie kell, vagy túl késő lesz.

A sötétben Evangeline visszalopakodott a pincébe, és kitapogatta a régi vadászpuskát, amelyet a kertész tartott ott a mormoták és a kígyók megölésére. A tölténytartó dobozba nyúlt, arra kényszerítve remegő kezét, hogy nyugodtan töltse meg a fegyvert. Odakint kiáltás harsant, könyörgés hallatszott, majd újabb korbácsütés, és újabb fájdalmas kiáltás. Kirohant, amilyen gyorsan a ruhája engedte, és végigfutott a gyepen. Az izgatott férfiak nem vették észre, amikor félretolta a lecsüngő moha függönyét. Véres csomó feküdt a földön – nem, egy ember. Furcsán össze volt görnyedve, nyilvánvalóan súlyosan megsérült. Laurent! Maurice úgy viselkedett, mint aki megbolondult, Philippe vállára csapott a korbáccsal, ahogy az lehajolt, hogy segítsen az unokatestvérének. Philippe estélyi öltönyét csíkokra szaggatta a korbács, és a fiú megtántorodott, majd elesett.

André megpróbált kiszabadulni a két durva kinézetű ember szorításából, akik hátracsavarták a karját. Azt kiáltotta: – Megbolondult? Mi a fenéért Laurent-on tölti ki a dühét? Evangeline az angollal flörtölt!

– Itt van a levele – vicsorgott Maurice, az arca eltorzult a dühtől. – A felügyelőm hetek óta figyeli őket, ő találta ma délután Laurent asztalán az irodában, ahol gondatlanul otthagyta. Belle Triste-ben a Fitzroy-ok jól megkorbácsolták a rabszolgákat, ha nem tudták, hol a helyük, azután beléjük vágtak. Ezt meg fogom leckéztetni, először belevágok, majd felakasztom itt a kertetekben, hogy a ringyó húgotok láthassa! – Egy késpenge villant.

Senki sem látta Evangeline-t a lecsüngő moha alatt, amint erősen a vállához nyomta a nehéz fegyvert, ahogy André tanította neki, ráfogta a csövet Maurice fehér ingmellére, és meghúzta a ravaszt.

Az öreg fegyver erősen visszarúgva sült el, visszaütve az arcába és felhorzsolva a vállát. Úgy érezte, mintha felrobbant volna az orra, a száját valami meleg és nedves dolog borította el. A fájdalom ködén át még egyszer lőtt, vaktában. Maurice most már a földön volt, és szörnyű hangokat adott ki. Valaki elrántotta tőle a fegyvert.

Hirtelen megjelent Solomon, a lakáj, és kézbe vette a dolgok irányítását. A két durva kinézetű ember eltűnt. Evangeline látta, hogy André Laurent fölé hajol, és Philippe beköti a saját vérző kezét egy zsebkendővel. A házban az emberek összegyűltek a kivilágított ablaknál, és kikémleltek a kertbe.

– Mi történik odakinn? Nincs semmi baj?

– Távol kell tartanunk az embereket. Mondja meg annak az átkozott zenekarnak, hogy játsszanak tovább – rendelkezett Philippe rekedtes hangon. – Solomon, segítsen nekem Mr. Fitzroy-ról gondoskodni. Súlyosan megsebesült.

Senki sem látta, ahogy Evangeline lehajol, és gyorsan felkap egy gyűrött papírlapot a földről.

Solomon megtörölte a homlokát, majd kilépett a fa alól, és elkiáltotta magát: – Most már visszamehetnek a házba, hölgyeim és uraim. Ha ezerszer nem mondtam el ezeknek a kölyköknek, akkor egyszer sem, hogy Mr. Fontaine kertjében tilos rakétákkal játszani. Még fölrobbantanak valakit, ahogy mindet egyszerre meggyújtják. Bolond kölykök! Legyenek nyugodtak, csak a gyerekek bolondoztak, ahogy Mardi Gras-kor szokás. Összegyűjtjük a rakéták maradékát, mielőtt valaki megsérülne.

A zenekar rázendített, és a legtöbb ember elvonult az ablaktól.

Néhány vendég változatlanul kíváncsian a teraszon maradt, és a kertet fürkészte. – Maurice egy valódi hős – mondta André közömbös hangon –, megvédte azokat a fekete kölyköket a rakéták felrobbanásától!

– Fekete kölykök és rakéták! Komolyan mondom, a niggereknek nincs több esze, mint a majmoknak.

– André, az ott Evangeline odakinn? Látjuk a szép ruháját a sötétben. Mit csinál most az a lány? Mondd meg neki, hogy a mamája keresi.

– Azonnal.

Philippe erősen zihálva kurta utasításokat osztogatott. – Kötözzétek be Laurent-t, amilyen jól csak tudjátok, és vigyétek le a kikötőnkbe. Ma éjjel egy hajónk kifut Marseille felé. Tegyétek fel rá. Rossz állapotban van, nincs eszméleténél, de hál’ istennek ideértünk, mielőtt Maurice a kést használta volna. Mi volt az Evangeline-ről és a levélről?

– Nem tudom, de mindig is biztos voltam benne, hogy a Fitzroy-őrültség rajta is kitör előbb-utóbb – mondta André. – Durván vérzik. – Felnézett és megpillantotta, milyen látványt nyújt a húga: a ruhája szakadt volt, a szeme vadul villogott, az orrából dőlt a vér. – Mi a fenét csinálsz itt, Evangeline? Mit tettél? Ó, istenem! – Solomon felé fordult. – Vigyék fel, mielőtt valaki meglátja, és újabb botrányt okoz. Mama fel lesz dúlva.

Valaki felvonszolta Evangeline-t a hátsó lépcsőn. Delphy hangját hallotta: – Miss Evangeline! Adok egy borogatást az arcára. Tegye föl, mielőtt a mamája meglátja. Éppen jön. André szóval tartja, mindenfélével elnyújtja a beszélgetést, hogy legyen időnk, amíg kibújik ebből a ruhából, és megmosakszik, mielőtt ideérne.

Delphy gyorsan dolgozott, lecsatolta az ékszereket, letépte a harisnyát és a piszkos szaténcipellőt, összecsomagolta a véres ruhát, és elsietett, hogy megszabaduljon tőle. Evangeline bezárta az ajtót utána. Feltépte a szekrénye ajtaját, félrelökte a báli és délutáni ruháit, a tánccipőit, amíg meg nem találta a lovaglócsizmáját, egy régi nadrágot és a sötét, lyukas könyökű kabátot, amelyben halászni járt a nagyanyjánál. Delphy visszaért, dörömbölt a bezárt ajtón. – Engedjen be!

– Jól van?

– Kicsoda?

– Laurent.

– Nagyon ügyesen elvitték. Ma éjjel Franciaországba megy. Él, bár alig. Eltörött a bordája, betört az orra, erősen vérzik, de úgy néz ki, életben marad. Az orvos most Mr. Maurice-szal van. Szitkozódik, nem tudja mozgatni a kezét és a lábát. Mr. André a dolgozószobába vonszolta, és több üveget is szétlocsolt, amíg minden whiskyszagú nem lett, mintha erősen ittak volna, mielőtt bármi is történt volna a tűzijáték-rakétákkal meg minden. A papája összeesett az ebédlőben, a mamája összevissza rohangál közte és a fiúk között. Istenem, Miss Evangeline! Nem fog működni a terve! Az ördög keze van benne.

– Ne törődj az ördöggel! Működnie kell. Mondd meg a fiúknak, hogy tartsák fel mamát még egy kicsit, hogy elszökhessek.

– Miss Evangeline, annak az angolnak kék szeme van és világos haja. Ha megszületik a baba, tudni fogja, honnét jött. És annyi ember van odalenn, úgy rohangálnak, mint a csirkék, és a családja föl akar jönni, hogy lássa. Nem tud kijutni a házból! Nem fog menni!

– Hallgass! Gondolkodnom kell egy percig. Hozzál még jeget. Csak tarts mindenkit távol!

Evangeline begyűrte a nadrágját a lovaglócsizmájába, felkapott egy sötét selyemsálat, hogy bekösse a haját, leoltotta a hálószoba világítását és kinyitotta az ablakot. Gyerekkorukban Andréval ki-be mászkáltak a szobájába a veranda tetejéről, de ma a talaj messzinek tűnt és szédülést érzett. Az orra csúnyán feldagadt, nehezen lélegzett, és biztos volt benne, hogy a válla eltörött. Hogyan boldogul majd? Összeszorította a fogát.

Lent a zenekar elhallgatott, és Charles bácsi bejelentést tett, megkérve mindenkit, hogy menjen haza. Megrökönyödött kiáltások visszhangoztak, azután az emberek elindultak, és a kocsijuk eltűnt az úton, végül nem maradt más, csak egy magas, világos hajú férfi, aki a kapu melletti árnyékban várt, visszanézve a házra. Evangeline egy tűhegynyi fényt látott, amint rágyújtott, és elszívott egy cigarettát, majd még egyet.

Richard emlékeztette magát arra, hogy a lány azt mondta, addig várjon, amíg a házat bezárják éjszakára. Figyelte, ahogy Solomon végigjárja az ajtókat, de a csukódó retesz hangja elkeseredéssel töltötte el. Mi lesz, ha a lány nem tud elszabadulni? Richard meghal, ha nem jön. Égette a vágy. Evangeline megígérte, hogy vele megy, ha elveszi feleségül, ő meg azt mondta, hogy nem kell várniuk, amíg Angliába érkeznek, a kapitány is összeadhatja őket a tengeren. Hol lehet? Aggódva gondolt a dagályra. – Nem akarhatjuk, hogy idejük legyen követni minket – mondta a lány. – Várj rám a kapuban.

Evangeline leküzdte a szédülés egy újabb hullámát, tudván, hogy kevés ideje van. Delphy nem képes sokkal tovább távol tartani az anyját. Ott volt, újabb tűhegynyi fény, újabb cigaretta. Most vagy soha. Utolsó erejét összeszedve kimászott a hálószoba ablakán a ferde tetőre. Nem szabad lenéznie. Emlékezz, mondta magának, hogy ezt már sokszor megtetted. Nem nehéz. Lassan a tető végére vonszolta magát, ahol egy nagy fügefa nőtt a ház mellett. Szerencsére nagyobb volt, mint gyerekkorában. Szinte rosszul lett a jobb vállában érzett fájdalomtól, és a bal karját használta, hogy lemásszon a törzsön. Az árnyékban leugrott a földre, majd az út szélén nekiindult: egy elhanyagolt alak kopott ruhában, feldagadt arccal. Mielőtt elérte a kaput, még megfordult, és visszanézett az otthonára, a díszes erkélyekre és a tágas kertre; alig látszódott valami fény a leeresztett redőnyökön át. Azután Richard megragadta a kezét, és a folyóhoz siettek, a várakozó hajóhoz.

Három órával később a kapitány sietősen összeadta őket a hajóhídon, ahogy a nap felkelt, azon tűnődve, hogy a csudába szerezte be a lány a kékülő foltot a szeme alá és a feldagadt orrát. Sosem látott ennél elhanyagoltabb lányt vagy boldogabb vőlegényt. Azután a hajó bukdácsolni kezdett. A menyasszony pedig elzöldült arccal a korláthoz rohant hányni.

{1} Vas István fordítása.