Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-403-082-9

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Szöveg: Mario Pasqualotto

Illusztráció: Stefano Turconi

Fordította: Ungváriné Simon Nóra

Felelős szerkesztő: Bonczán Bea

A mű eredeti címe: Agatha Mistery. Furto alle cascate del Niagara

Original edition published by Istituto Geografico De Agostini S.p.A., Italia

© 2011 Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italia

© 2015 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Hungarian translation © 2015 Ungváriné Simon Nóra

Sir Steve Stevenson

ÉKSZERRABLÁS

A NIAGARA-VÍZESÉSNÉL

Illusztráció:

Stefano Turconi

AZ ÖTÖDIK KÜLDETÉS

SZEREPLŐK

Agatha

Tizenkét éves, rendkívüli memóriája van. Krimiírónőnek készül.

Larry

A jó nevű Sólyomszem Detektívképző Iskola kétbalkezes diákja.

Mr. Kent

Hajdani ökölvívó, jelenleg hamisítatlan angol főkomornyik.

Watson

Szibériai macska, szaglása akár egy rendőrkopóé, bele is üti mindenbe az orrát.

Scarlett

Száguldó riporter, szokatlan és távoli helyekről tudósító újságírónő.

ÚTI CÉL:

KANADA, NIAGARA-VÍZESÉS

A FELADAT

MEGTALÁLNI A SŰRŰ, TITOKZATOS KANADAI ERDŐKBEN EGY RENDKÍVÜL ÜGYES ÉS DÖRZSÖLT RABLÓT, A HÍRHEDT RATMUSQUÉT.

Ermannának, kedves barátnémnak

HA OLYAN KIFEJEZÉSSEL TALÁLKOZOL A TÖRTÉNETBEN, AMIT NEM ÉRTESZ, LAPOZZ HÁTRA A SZÓSZEDETHEZ!

A Baker Palace legfelső emeletének teraszán, az antennák és a dísznövények kusza sűrűjét keresztezve, átszűrődtek a londoni naplemente narancsszínű sugarai. Így jutottak be végül a szuper technikával felszerelt tetőtéri lakásba, ahol Larry Mistery lakott. Ez a vakító fény sikeresen elrejtette az állandó rendetlenséget, miközben az egyetlen lakó kedvenc tevékenységének szentelhette magát: még nagyobb rendetlenséget csinálhatott.

A vékony testalkatú, élénk, fekete hajú, tizennégy éves Larry Mistery föl volt fegyverkezve mindenféle elektronikus eszközzel; fülhallgatójában rockzene dübörgött, barátai chaten beszélgettek vele, a számítógépén egyszerre húsz különféle honlap volt megnyitva, főként új, letölthető programok az EyeNet számára. Ez utóbbi egy különleges készülék volt, amivel a detektíviskola látta el a diákjait. Larry mozdulni sem tudott nélküle.

Az értékes titánkészülék egy mindenféle cuccokkal telezsúfolt kis asztalkán hevert, és most éppen folyamatos villogással jelezte, hogy újabb és újabb adatokat dolgoz fel. Larry időnként rápillantott, hogy megbizonyosodjon róla, minden megfelelően zajlik-e. Az új programokkal mikrofilmeket is meg tud majd nézni, sőt azt is lehetővé teszik majd, hogy az EyeNet más távoli egységekkel, természetesen vezeték nélkül, össze tudjon kapcsolódni. Szükség esetén még arra is képes volt, hogy akár műholdakkal is összeköttetésbe lépjen.

Az ifjú detektívhallgató alig várta már, hogy ezeket a technikai újdonságokat egy nyomozás során kipróbálhassa.

– Mit nekem Sherlock Holmes! – vigyorgott. – Hamarosan én leszek a legelismertebb londoni nyomozó.

Elégedetten felrakta lábát az íróasztalra, és hintázni kezdett a kerekeken gördülő székén.

Ez persze kockázatos műveletnek bizonyult, egy pillanattal később az egyik kerék nagy reccsenéssel letört, és Larry hátrazuhant a poros szőnyegre, magával rántva drótokat, monitort és kompjutert.

– Ezt a rohadt pechet! – nyögte, megpróbálva kiszabadítani magát az őt foglyul ejtő készülékek közül. Szerencsére egyedül volt a szobában, így nem akadt tanúja a kínos jelenetnek. Nem lett volna méltó London legkiválóbb nyomozójához. Ebben a pillanatban a teraszon, a jázminok között észrevett egy árnyékot. A rejtélyes férfi barna sapkát viselt, kezében hatalmas fényképezőgépet tartott, amivel eltakarta az arcát. A titokzatos alak gyors egymásutánban tízszer elkattintotta a gépét, majd futva eltűnt.

– Hé, állj meg! Ki engedte meg neked, hogy itt kémkedj? Ó, az ördögbe… – torkára fagyott a szó. Lehet, hogy valaki megörökítette őt ebben a kínos szituációban? De vajon miért tette volna? Csak egyetlen igazán kellemetlen magyarázat lehetséges: az iskola tartja megfigyelés alatt. Nem tűnt lehetetlennek; a Sólyomszem Detektívügynökség a szakma legtapasztaltabb munkatársait alkalmazta.

Larry talpra ugrott, fölvette az asztalról az EyeNetet, és kivágta a teraszajtót. Gyorsan a lépcsőház felé nézett: látta, amint a barna sapka már az alatta lévő emeletnél jár. Egy pillanatnyi vesztegetni való ideje sem maradt.

– Nyugi, Larry – mondta magának. – Ismered a titkos követés szabályait.

Az elmúlt hónapban ugyanis részt vett az MP-37-es professzor személyek követéséről és félrevezetéséről szóló kurzusán, ahol megtanulta a titkos követés három alapvető szabályát.

Először: Soha ne vétesd magad észre!

Másodszor: Soha ne veszítsd szem elől a megfigyelt egyént!

Harmadszor: …

Nos, erre nem emlékezett. „Jobban meg kellene tanulnom a leckéket…”, gondolta önmarcangolóan. „Agatha, az unokatesóm már biztos mindet elraktározta volna híres memóriája külön kis rekeszeiben.”

Gyorsan a lépcsőhöz futott, és pillanatok alatt elérte az alatta lévő szintet, még éppen időben ahhoz, hogy lássa a lift bezáródó ajtaját. Az elektronikus kijelző szerint az ismeretlen a földszint felé tartott. Larry idegesen harapdálta az ajkát. Most mi a fenét csináljon?

– Megvan! Megyek a lépcsőn! – csettintett elégedetten az ujjával.

Tizenöt emeletet rohant le nyaktörő iramban, és amikor a Baker Palace aljába ért, ömlött róla a verejték.

– Látott erre elmenni egy férfit barna sapkában, fényképezőgéppel? – kérdezte a portást.

Az idős férfi meglepetten vonta fel a szemöldökét.

– Mister Martinsra gondol? – kérdezett vissza reszketeg hangon. – Az imént lépett ki az épületből.

Larry döbbenten meresztette a szemét, aztán a másodperc törtrésze alatt kirohant a házból. Nem tudta elhinni! Mr. Martins, az ő nyavalygó szomszédja? Ki gondolta volna róla, hogy ő az iskola kémje? A lehető leghamarabb utol kell érnie, elkobozni tőle a kompromittáló fotókat.

Akár egy ragadozó madár, végigtekintett az úton, és sikerült is észrevennie a metrólejárat közelében felbukkanó barna sapkát. Mr. Martins szapora léptekkel folytatta az útját, időnként a karórájára pillantott, mintha késésben lenne egy fontos találkozóról. Larryt azonban nem vette észre.

– Nyakon csíplek, te bajkeverő! – vicsorgott a fiú.

Egymás után fordultak be a különböző sarkokon, üres utcácskákon haladtak előre. Egyszer csak Mr. Martins besurrant a King’s Headbe, a londoni belváros egyik leghangulatosabb pubjába.

Larry megtorpant egy pillanatra, hogy a további teendőket végiggondolja. Mi is volt a titkos követés harmadik szabálya? Titokban be kéne mennie utána, vagy inkább megvárni, amíg a célszemély kijön a szórakozóhelyről? Rövid hezitálás után úgy döntött, hogy a pub hatalmas üvegablakán keresztül figyeli meg a gyanús szomszéd mozgását.

A férfi a pultnál egy szürke kabátot, sötét szemüveget és szőke parókát viselő nővel csevegett. Öltözete a hölgyet teljesen felismerhetetlenné tette; bizonyára ő is a Sólyomszem Iroda egyik ügynöke lehet.

– A fenébe, most odaadja neki a fényképezőgépet! – dühöngött Larry, és újra eszébe jutott a szerencsétlen zuhanás, amit a fotón megörökítettek. – Ki fognak rúgni az iskolából, ha meglátják, milyen ügyetlen vagyok.

Ekkor a nő hirtelen az utca felé pillantott, Larry pedig egy rozsdás ereszcsatorna mögé bújt. Ekkor jutott eszébe a titkos követés harmadik számú szabálya: figyelj, nehogy csapdába ess!

– Na tessék, most lépre csaltak! – suttogta maga elé bosszúsan, és idegesen a hajába túrt. – A lehető leghamarabb valami fedezéket kell keresnem.

Alig indult el, Mr. Martins a cinkosával együtt kijött a pubból. Larry gyorsan beugrott egy szemeteskonténerbe, és a fekete zsákokból búvóhelyet rögtönzött magának. Egészen beleborzongott a tudatba, hogy felfedezhetik.

– Nem, nem – motyogta maga elé –, nem akarom, hogy kirúgjanak.

Szerencsére a két rejtélyes ügynök eltűnt a sarkon túl. Larry megkönnyebbülten sóhajtott, és előbújt a konténerből.

– Ez remek! – ujjongott, miközben a szemetet lesöpörte magáról. – Próba elé állítottak, de én sikeresen teljesítettem a vizsgát.

Szinte még be sem fejezte az öndicséretet, amikor az EyeNetje megszólalt. Azt hitte, a követés professzora fog gratulálni neki, de elolvasva a kijelzőn felvillanó üzenetét, rémülten elsápadt.

– Sürgős küldetés a Niagara-vízesésnél? – betűzte bosszúsan. – Éppen most, amikor olyan a külsőm és a szagom, mint egy csövesnek?

Kihúzott egy banánhéjat a kabátujjából, undorodva visszahajította a konténerbe, és sietve a metró felé indult. Csak egy dologban volt biztos: ezúttal is szüksége lesz az ő csodálatos unokatestvérére, Agatha Misteryre, különben nagy bajban lesz.

A Mistery ház Viktória királynő korabeli fenséges, kék téglás épület volt, tágas, gondozott kerttel, a Temze folyótól délre. A járókelők gyakran azt hitték, hogy a hatalmas földbirtok valami közpark, és meg-megálltak a grandiózus vaskapu előtt, hogy megnézzék a nyitvatartási időt. Mivel erre vonatkozóan semmit nem találtak, csalódottan továbbmentek a környék sivár, unalmas épületei között. Úgy tűnt, még csengő sincsen, amit valójában nagy szakértelemmel egy oszlopban rejtettek el. A Mistery házaspár rövid londoni tartózkodásai során jobban szerette a teljes nyugalmat. Mivel rengeteget utaztak szerte a világban, ritkán voltak otthon.

Most éppen a finn tóvidéken jártak, a vadlibák vándorlásának tanulmányozása céljából. A villában csak tizenkét esztendős lányuk, Agatha tartózkodott a főkomornyik, Mr. Kent és Watson, a macska társaságában. Ezekben a hűvös, október végi napokban Agatha azt tervezte, hogy nekilát rendszerezni a családi könyvtár köteteit.

Reggel korán kezdte a napot, és még mindig a nagy szalonban bolyongott, kezében az elválaszthatatlan notesszel. Senkinek nem jutott eszébe jegyzéket készíteni a polcokon generációk óta összezsúfolódott enciklopédiákról, regényekről, folyóiratokról. Agatha fáradhatatlan olvasó volt. A könyvekben mindenféle információra bukkant, amit aztán híres memóriájának rekeszeiben tárolt, s ezeket bármikor elő tudta hívni, ha egy nyomozásnál szüksége volt rájuk.

Watson érdeklődve követte őt egy pamutgombolyaggal játszva. Boldogan hempergett a perzsaszőnyegeken.

– Kezd beesteledni. Felgyújtaná a lámpát? – kérte a lány a főkomornyiktól. Mr. Kent megigazította a szmokingjához tartozó csokornyakkendőt, majd csendesen, akár egy árnyék, a kapcsolóhoz lépett. Megnyomott egy sor kapcsolót, mire egyszeriben cseh kristálycsillárok vakító fénye árasztotta el a termet.

– Miss Agatha, távozhatok, hogy elkészítsem a vacsorát? – kérdezte.

Az ingaóra hetet ütött. Mr. Kent általában ilyenkor szokott pepita mintás köténykéjében a tűzhelyhez állni, hogy valami ínyencséget készítsen. Agatha viszont az orrán dobolt, ami félreismerhetetlenül arról tanúskodott, hogy gondolataiba mélyedt. A Mistery ház mindenese megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Megfelel vacsorára a füstölt lazac?

A lány hirtelen megrázta a fejét, szőke haja ide-oda lengett az arca előtt, s tekintete úgy festett, mintha most riadna az álomból.

– Kitűnő választás! Ha kérhetem, egy kis vajat is tegyen hozzá! – mondta mosolyogva. – De mielőtt elmegy…

– Igen? Mielőtt elmegyek…

Agatha egy polcra mutatott, ahol pergamenszínű könyvek sorakoztak. Olyan magasan helyezkedtek el, hogy létrára vagy legalábbis székre lett volna szüksége, hogy elérje őket. A lány azonban kibújt a papucsából, és türelmetlenül a komornyikhoz fordult:

– Fölállhatok egy pillanatra a vállára, Mr. Kent?

A főkomornyiknak szeme sem rebbent, már fel is kapta a lányt a hátára. Az ő erejével ez gyerekjátéknak számított, hiszen korábban többször nyert ökölvívó-bajnokságot nehézsúlyú kategóriában.

– Elég biztonságosnak találja? – kérdezte jólnevelten.

Válasz helyett Agatha lábujjhegyre ágaskodott, és levette a szükséges könyveket.

– Hihetetlen! – örvendezett, miközben egy orvosi értekezést lapozgatott. – Tökéletes anyag az új elbeszélésemhez.

A megállapítás egy csöppet sem rázta meg Mr. Kentet, ugyanis – mint minden Mistery – Agatha is szokatlan mesterséget választott: világhírű krimiírónő szeretett volna lenni. Átnyújtotta az orvosi értekezést a döbbent főkomornyiknak.

– Ne haragudjon, kisasszony – dadogta.

– Igen, Mr. Kent?

– Az igazat megvallva azon töprengek, hogyan képes megérteni ezeket a furcsa betűket…

– Az ónémet gót betűs írásra gondol?

Mr. Kent összeszorította az állkapcsát, és hallgatott. Nem kellett volna csodálkoznia kis úrnője képességein, hiszen naponta tapasztalhatta fantasztikus memóriáját, megérzéseit és minden részletre kiterjedő figyelmét.

– Csak néhány szót tudok elolvasni – ismerte be –, de mindent összevetve nem tűnik túl nehéznek a megtanulása.

– Hát, csakugyan nem tűnik nehéznek… – kommentálta lakonikusan Mr. Kent.

Ebben a pillanatban robbant be Larry a könyvtárba. Végigcsúszott a szőnyegen, kezében csörgetve a Mistery ház kulcsait.

– Mi történik itt? – kérdezte elképedve, amikor észrevette az Agathából és a főkomornyikból álló emberhegyet.

– Kutatás és dokumentáció – felelte tudományoskodva a lány. – És vajon minek köszönhető a megtiszteltetés, hogy felkerestél bennünket hajlékunkban?

A fiú ruganyos léptekkel közelebb jött, de még nála is előrébb odaért a furcsa szag, amit árasztott magából. Mintha erős mágnes vonzaná, Watson előjött rejtekhelyéből, és odasomfordált, hogy megszagolja.

A fiatal nyomozó rettegve felkiáltott, és belecsimpaszkodott a főkomornyik lábába. Így az emberhegy már három tagból állt. Plusz egy hófehér macskából.

– Szabadítsatok meg ettől az állattól! – kiáltotta kétségbeesetten Larry, aki nehezen viselte a váratlanul felbukkanó cicát.

Agatha leugrott a komornyik hátáról, és megsimogatta a macska puha szőrét.

– Larry, belőled árad ez a rettenetes bűz? – kérdezte undorodva, és befogta az orrát. – Egy szeméttelepen hancúroztál?

A fiú zavartan köhintett.

– Valójában egy szemetesládában kellett elbújnom. Nagyon érződik?

– Nem ártana megfürdened valami illatosított vízben – nevetett Agatha. – De úgy képzelem, éppen indulunk valami távoli helyre. Nem tévedek?

– Olvasol a gondolataimban – hördült fel Larry.

– Mikor száll fel a repülő?

– Három óra múlva.

– És hová megyünk?

– A Niagara-vízeséshez.

Agatha arcán széles mosoly ragyogott fel.

– Tökéletes! Ott még sosem jártam.

Biccentett a főkomornyiknak, aki ebből mindent értett. Indult a bőröndöket összekészíteni.

– Niagara-vízesést mondtál? – kérdezte töprengve Agatha, miközben elhelyezkedtek a nappaliban lévő fotelben. – Az amerikai vagy a kanadai oldalon?

– Hú, fogalmam sincs – vallotta be Larry.

– Ha a memóriám nem csal – kezdte Agatha –, a Niagara folyó a két ország határán folyik; a nyugati partja Kanadához tartozik, a keleti pedig az Egyesült Államokhoz.

– Mindjárt utánanézek.

Larry bekapcsolta a különleges készüléket, amin utánanézhetett a küldetés pontos adatainak. Fennhangon olvasta:

– A London–New York szakasz után átszállunk egy belföldi járatra, amivel Buffalóba megyünk. Ez egy kisváros Amerikában, a vízesés közelében. – Ekkor felemelte a tekintetét. – A memóriád ezúttal is tévedhetetlen – dünnyögte irigyen. – A szálloda, ahová megyünk, Kanadában található.

– Remek – ujjongott a lány elégedetten. – Már nincs is más dolgunk, mint keresni a környéken valami rokont.

Felállt, és szó nélkül a családfához lépett, amelyen gondosan bejelölték a világ összes Misteryjének lakóhelyét, foglalkozását és a rokonsági fokot.

– Szóval, a Nagy-tavak vidékén lakik Scarlett Mistery, egy távoli unokatestvérünk – mondta Agatha a névre mutatva. – Megpróbálom fölhívni. Remélhetőleg értékes segítséget fog nekünk nyújtani.

Fogta a telefont, és már hívta is a számot.

Larry lerogyott egy kerevetre. Megpróbálta követni a beszélgetést, de Agatha olyan sebesen beszélt, akár egy géppuska ropogása, s közben többször is felsikkantott. Egy perccel később sugárzó arccal tette vissza a helyére a készüléket.

– Scarlett Mistery újságíró a szokatlan és kalandos utazásokról tudósító Úttalan utakon című lapnál.

– Na, egy újabb különc… – sóhajtott a fiú, aztán hozzátette: – Akárcsak mi…

– Eljön értünk Buffalóba, és elkísér minket a küldetés során. Nagyon várom már, hogy megismerkedjünk vele. Roppant szimpatikusnak tűnik.

– Valamit kikotyogtál neki? – aggodalmaskodott Larry. Minden nyomozás elején rettentően izgatott volt, mert igyekezett eltitkolni az iskolában, mennyire meg lenne lőve az unokatestvére és egyéb családtagok segítsége nélkül.

– Ugyan, mit tudtam volna elkotyogni? – replikázott Agatha. – Még csak nem is ismerem a küldetés célját.

Mr. Kent szakította őket félbe; belépett a szalonba, maga mögött húzva egy hatalmas bőröndöt és Watson szállítókosarát.

– Sajnálom, de nem találtam tiszta ruhákat Larry úrfi számára – szabadkozott.

– Nem fontos – legyintett Agatha türelmetlenül. – Sürget minket az idő – és már indult is.

Larry követte a társaságot a garázsba, és beszállt a fekete limuzinba, amelynek volánjához a főkomornyik ült. Az autó rakétaként lőtt ki a londoni forgalomba.

Rekordidő alatt érkeztek meg a Heathrow reptérre. Megvették a jegyeket, és az utolsó pillanatban foglalták el helyüket a British Airways 747-es járatán. Szerencsére az első osztály szinte teljesen üres volt, így nyugodtan beszélgethettek anélkül, hogy avatatlan fülek is hallják.

– Na, elmeséled végre a kalandodat a kukával? – kérdezte Agatha felszállás közben.

– Ez hosszú történet… – morogta a fiú zavartan. Fintorogva megszagolgatta a ruháját, de végre rászánta magát, hogy meséljen Mr. Martinsról, a titokzatos, szőke parókás női tettestársról, no és persze a rejtekhelyről, ahová elbújt. – Ravaszabb voltam náluk – zárta le büszkén. – A legjobb jegyet fogom kapni a követés és kémkedés tantárgyból.

Az elhangzottakra szinte válaszként Watson kinyújtotta lábát a szállítókosárból, és megragadott egy, a fiú pulóverére tapadt halszálkát. Bekapta, majd elégedetten nyávogott egyet.