Libri

Copyright © Vass Virág, 2015

ISBN 978-963-310-761-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Café Design

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Az életem során pár szörnyű dolgon mentem keresztül, melyek közül néhány meg is történt.”

Mark Twain

„Egyszer egy nő azt álmodta, hogy új üzlet nyílt a piacon.

Benyitott, és legnagyobb meglepetésére Isten állt a pult mögött.

– Mit árulsz itt, Uram?

– Mindent, amit a szíved kíván – válaszolta Isten.

Az asszony magába szállt.

– Lelki békét, szeretetet, boldogságot, bölcsességet és a félelemtől való szabadságot szeretnék… De nemcsak magamnak, hanem minden embernek a Földön.

Isten mosolygott.

– Azt hiszem, félreértettél. Én nem árulok gyümölcsöt. Csak magokat.”

Anthony de Mello

2010 – Szlovákia (Köbölkút közelében)

A makulátlan kék ég alatt a szürke, kátyús út beláthatatlanul, lustán kanyargott. A nőre gondoltam, aki nem egészen három hét múlva a feleségem lesz, két hónap múlva világra hozza a fiamat, és ezekben a percekben minden bizonnyal a tévé előtt ül.

Ráléptem a gázra.

A szeplős lány az anyósülésen a combomra tette a kezét. A szélvédőn túli világ egyszerre kiélesedett, ám ez a felfokozott érzékelés rögtön rám zúdított valami mély, feneketlen szomorúságot.

Oldalra pillantottam, és rámosolyogtam a lányra.

– Nyugi.

Szeplői elhalványultak, az arca hamuszürkévé vált, de visszamosolygott.

Fél órával később aztán megértettem, hogy amikor az ember utat választ, akkor nem csak az út elejét választja. Az úton végig kell majd mennie. Ameddig a szem ellát. És oda is, ahova már nem lát el.

I. RÉSZ

2015 – Budapest, Feneketlen-tó

ANNI

Anyám a májusi reggelek miatt nem akar elköltözni a nyirkos, öreg bérházból. A Feneketlen-tó környékén ilyenkor madarak feleselnek a békákkal, a levegőben akác- és orgonaillat terjeng, a szellő, amely meglebbenti a függönyt, lágy és simogató, akár a kisfiam bőre.

A napfény két magas bérház között éppen a repkénnyel futtatott teraszunkra esik. Csend van, tökéletes csend, béke és biztonság.

Amikor reggel kinyitom a szememet, a Feneketlen-tóra látok. Amikor este becsukom, még feneketlenebb mélység nyel el.

A házunkkal szemközti tóból néha egészen váratlan dolgok bukkannak elő – bevásárlókocsi, iratokkal megtömött koffer, azonosíthatatlan holttestek. A legnagyobb meglepetés mégis akkor érte a búvárokat, amikor egy több millió forintot rejtő csomagra bukkantak. A bankjegykötegeket leadták a kerületi kapitányságon, de azóta sem jelentkezett értük senki.

Nap mint nap elsétálok a tó mellett, anélkül hogy a feneketlen mélységbe belenéznék.

Ha éppen nincs ott senki, leülök a padunkra, ahol megkérte a kezemet. Valamikor hat- és nyolcéves korom között döntöttem el, hogy Laci lesz a férjem, a gyerekeim apja, és kis híján valóra is vált ez a tervem. Lacinak nincs sírhelye. Míg én a szülőszobán vajúdtam, Szlovákiában hamvasztották el, az urnáját postai úton juttatták el anyósomékhoz Zalaegerszegre.

Jövet-menet leülök ide, és megkérdezem Lacit, merre jár, milyen kedve van éppen.

A régi trükk, kapaszkodom a múltba, és panaszkodom, hogy nem ereszt.

Ma reggel is, ahogy minden reggel, kávéillatra ébredek (biokávé, 100% Arabica), kipattan a szemem, tudomásul veszem, hogy vége az álomvilágnak, és a szemközti kiságyra nézek.

A fiam lassan ötéves, de még mindig felhúzzuk neki a rácsot éjszakára. Az arca kipirult, tátott szájjal, döbbenten alszik.

A csodálkozás, a figyelem és a düh az a három érzelem, amelyet Beni gyönyörű arcocskáján látni lehet. A fiam gyönyörű, és ez nem üres szófordulat, valóban gyönyörű, mintha egy reneszánsz festmény gyerekmodellje volna.

Minden elfogódottság nélkül állíthatom azt is, hogy különleges. Teljesen normális terhességből, hét hónapra, oxigénhiánnyal született, néhány nappal azután, hogy elveszítettük az apukáját.

Másfél éves koráig ide-oda gurulva, elszánt fókamozdulatokkal közlekedett, amit az orvosok „alkati problémának” neveztek. Dévény Anna módszerének köszönhetően kétéves korára elértük, hogy elinduljon a saját lábán.

Nyöszörgést hallok. Beni szeme lassan nyílik, pillái remegnek, hunyorog, aztán rám néz.

Ellágyulok.

Ez a kisfiú az egyetlen a világon, aki mindent tud rólam. Leplezetlenül állok előtte, és zavarban vagyok.

A terhességemről kusza képek villannak be.

Vadonatúj lakóparki lakásunkban ülök a kanapén, a frissen összeszerelt bútorok farost- és műanyagillata keveredik a frissen sütött csirkemáj illatával… Lacival rohanunk felfelé a lépcsőn, de hiába kértük a legkésőbbi időpontot, a 3D ultrahang ajtaját már zárva találjuk, így aztán beülünk egy másik 3D-s mozira – Laci briliáns ötlete –, a Shrek 4-re.

Kissé fáradékonyabb voltam már azokban a napokban, aluszékonyabb, mégis gyakran néztem éjszakai filmeket, amíg Lacit vártam.

A szülést megelőző hetekben éjjel-nappal hajtott, minden szabadságát az esküvőre és a baba érkezésére tartogatta.

Reggelenként, amint felpattant a szemem, dúdolgattam és meséltem a babának. De esténként, amikor egyedül ücsörögtem a kanapén a tévé kékes fényénél, olykor menyasszonyhoz és terhes anyához cseppet sem illő gondolataim támadtak.

Talán a szokatlan kora nyári meleg volt az oka, vagy a hormonok.

Ide-oda kapcsolgattam a tévét, meg-megálltam egy felnőtt csatornánál, és teljes gömbölyűségemben elnyújtóztam a kanapén, akár egy jóltartott házi macska. A derekamat masszíroztam, kezem olykor megpihent a feszülő mellemen, a langyos bőrömön, aztán lejjebb csúszott a domborodó hasamon, és igyekeztem nem gondolni a babára.

Arra ébredtem, hogy valaki ordítozik velem a felnőtt csatorna miatt.

Laci volt az.

Laci neve villózott a kijelzőn, hangosan, süvöltve, sürgetve.

Égő arccal kaptam fel a telefont.

– Te vagy…? Azt hiszem… elaludtam.

Egy végtelen pillanatig senki sem szólt bele.

– Anni? Laci kolléganője vagyok – hadarta a zaklatott női hang. – Tudod, én szoktam segíteni a vidéki útjain… öö… adminisztratív dolgokban. Ellenőrizni… Amúgy kontroller vagyok.

Kábán, udvariasan hallgattam. Aztán egyszerre leesett, hogy ez a nő Laci nevét bitorolja a kijelzőn. És hogy tulajdonképpen ki a franc az?

– Ő kérte, hogy hívjál?

– Nem, nem, nem. A kollégánkkal beszéltem Laci mobiljáról, amikor… szóval, nálam maradt a telefon. És most itt ülök…

– Hol itt? Hol vagytok?

– Úgy volt, hogy Szegedre megyünk. De a szlovák partner miatt át kellett jönnünk…

A nő szaporán, rekedten beszélt, különös, sürgető hangsúllyal. Egy pillanatra sem fogyott ki belőle a szusz.

– Most azonnal add Lacit – mondtam. – Lacival akarok beszélni!

A nő sikoltozni kezdett.

– Kiestem egy száguldó autóból!

– Tessék?

– Nem láttuk, hogy jön. Nem égett a lámpája… és most itt ülök a tök sötétben… Uramisten, lehet, hogy megsérültem! Rohadt sötét van!

Hát ez teljesen megőrült? Szórakozik velem? Éjnek évadján? Laci telefonján? Itt a konyhapulton a fóliával letakart vacsora!

– Add a férjemet, jó?

Technikailag még nem voltunk házasok, de ez nem tartozott erre a hisztérikára.

– Azt hiszem, elájulok. Rosszul vagyok… baromi rosszul vagyok… istenem!

– Le ne tedd, hallod? Le! Ne! Tedd! Mit akarsz te Lacitól?

– Én… nem tudom adni… – mondta a nő megszeppenve. – Lacit… ööö… baleset érte… lángol a kocsija.

Azóta sokszor elismételtem ezt a történetet. Rendszerint zavartan hallgatják, együtt érzőn, hitetlenkedve rázzák a fejüket. Ma már csak a férjem illatát tudom felidézni, ha egyszerre érzek friss arcszesz- és cigarettaszagot, olyan, mintha mellettem állna.

– Anni?

Nyújtózkodom, szándékosan lassan, hosszan feszítem meg a testemet, mint régen, amikor még minden reggel jógával indult a nap.

Elképzelem anyám meztelen talpának súrlódását a padlón.

Most mindjárt itt áll az ágyam mellett. És igen, itt is van a kávéval, hosszú, vörös sörénye kócosan hullik a vállára, de a tálcán minden rendezett, tejeskávé, babapiskóta, kakaó.

A kisszoba reggeli ellátmánya megérkezett!

– Kislányom, te nem hallod, hogy hozzád beszélek?

Hátrarázom a hajamat az arcomból, és rámosolygok.

– Jól van – enyhül meg azonnal –, csak azt akarom mondani, hogy lustálkodhatsz még tíz percet, elviszlek benneteket.

Intek, hogy nem kell.

Feltápászkodom, adok anyámnak két puszit, és beleszimatolok a levegőbe. Megtanult úgy beszélni, hogy inkább szívja, mint leheli a levegőt – régi játék ez közöttünk. Nem is a lehelete, a mimikája szokta ilyenkor lebuktatni.

Az az öt évvel ezelőtti nap mindannyiunkon nyomot hagyott. Anyám azóta sem tud kijózanodni. Mindössze néhány hónapja merem kimondani: zugivó lett, az alkoholbetegség tüneteit mutatja.

– Nem kell. Járunk egyet Benivel.

– El fogsz késni.

– Mindig én vagyok az első, aki beér.

Anyám, aki egész életében nyolcra járt, ezt sehogy sem tudja nekem elhinni.

– Fél tízkor? Miféle munkahely ez?

– Este hatig vagyunk bent – emlékeztetem.

– Hát ez az! Eredetileg hatórás munkáról volt szó. Ha nem maradnál este hatig, te mehetnél Beniért az oviba.

Ez a munkám ellen a legfőbb aduja. Valahányszor bedobja, megjelenik előttem Beni feszült arcocskája, amint könnyes szemmel mered rám, mintha örökre el akarnám hagyni.

Összefacsarodik tőle a szívem.

Csakhogy számomra a kiadó a mentőcsónak. Ha nincs ez az állás, már régen elsüllyedtem volna.

– Szeretek ott dolgozni.

Anyám szeme összeszűkül.

– Az ötéves fiadat talán nem szereted? A beteg gyerekedet, aki…

Ebben a pillanatban gyűlölöm az anyámat.

– Nem beteg! – torkolom le. – Különleges képességű kisfiú…

Megpróbál átölelni, magához vonni. A legszörnyűbb az egészben az, hogy nélküle valóban életképtelennek érzem magam. Legalábbis a saját életemre képtelennek. Anyám bárkinek az életét bevállalná, és igyekezne valami tűrhető dolgot kerekíteni belőle. Olyan világot képzel körém, amelyben szívesen élnék. Csak valahogy nem passzolok bele. Sajnálom, hogy újra és újra ezt teszem vele. Csupán abban hasonlítunk, hogy mindketten egyedülálló anyák vagyunk.

Azon az estén üvöltöztem Lacival, hogy ne szemétkedjen, nem tűnhet el az életemből. Sikoltozva csapkodtam a hasamat. Fogalmam sem volt róla, hogyan fogom végigcsinálni. Ami azt illeti, lassan öt év elteltével sem tudom.

Ami egészen bizonyos, hogy anyám, aki itt áll velem szemben a gangról a tejüvegen át beszűrődő fényben, sokkal bennfentesebbnek tűnik az életemben.

Minél inkább tettre kész anyám, Beni annál szenvedélyesebben ragaszkodik hozzám.

Halk puffanással dobja le közénk az óvodai hátizsákját. Felhúzzuk a cipőjét, talpra vergődünk, és kilépünk a lépcsőházba.

Az ovi után gyalog indulok a munkahelyemre. A napnak ez az időszaka csak az enyém, bűntudat nélkül róhatom az utcákat. Néhány percig a régi önmagam lehetek. A hosszú lábú, lobogó hajú Anni, akire a világ elismerően mosolyog. Csak egy fiatal lány a pesti utcán, aki siet valahová. Nincs semmi gondja-baja. Az emberek rám néznek, elmosolyodnak, találgatják, hová sietek. Vajon ki vár rám?