Madeline Hunter

A CSENDESTÁRS

Madeline Hunter

A CSENDESTÁRS

A mű eredeti címe

The Surrender of Miss Fairbourne

Copyright © 2012 by Madeline Hunter

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with The Berkley Publishing Group, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Melis Pálma

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELIS PÁLMA

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

A borítót

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

tervezte

ISBN 978 963 643 844 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Együttműködő partnerünk:

Ezt a könyvet a bátyám,

Nicholas Cirillo emlékének ajánlom.

Első fejezet

1798. május

A Fairbourne Aukciósház utolsó árverése szomorú eseménynek ígérkezett, és nem csak azért, mert a tulajdonos nemrégiben séta közben lezuhant egy szikláról Kentben, és meghalt. A gyűjtők szempontjából is az volt: a kínálat meglehetősen jelentéktelen művekből állt, és aligha felelt meg annak a hírnévnek, amelyre Maurice Fairbourne a vállalkozását alapozta, és amelyre azzal tett szert, hogy remek érzékkel választotta ki az eladni szánt képeket.

Az előkelő társaság így is megjelent, némelyek részvétből és tiszteletből jöttek el, mások pedig igyekeztek elterelni a gondolataikat a várható francia megszállásról, amely miatt rettenetesen aggódtak, és amelyre már az egész ország felkészült. Néhányan úgy röppentek ide, mint a keselyűk: a valaha sikeres vállalkozás teteme vonzotta őket, azt remélték, hogy kicsíphetnek egy darabot abból a testből, amely fölött Maurice most már nem áll őrt.

Ez utóbbiakat arról lehetett felismerni, hogy nagyon közelről bámulták a festményeket és a nyomatokat, azt a gyöngyszemet keresve, amely elkerülhette a kevésbé tapasztalt gyűjtők figyelmét. Alkalmi vételre nyílhat lehetőség, ha bebizonyosodik, hogy az eladó hibájából téves leírást adtak egy műalkotásról. A diadal még édesebb lehetne attól, hogy az ilyen tévedésekhez általában meglepő következetességgel szoktak ragaszkodni.

Darius Alfreton, Southwaite grófja szintén közelről szemügyre vett egy festményt. Bár gyűjtő volt, mégsem remélte, hogy megkaparinthat egy Caravaggio-képet, amelyet tévesen Honthorstnak tulajdonítottak a katalógusban. Inkább alaposan tanulmányozta a műalkotást és a leírást, de csak azért, hogy lássa, a munkatársak alkalmatlansága milyen mértékben veszélyeztetheti a Fairbourne hírnevét.

Körülnézett az összegyűlt tömegben, és figyelte, amint előkészítik az emelvényt. A dobogón álló magas, keskeny pulpitus mindig is egy szószékre emlékeztette. A Fairbourne-hoz hasonló aukciósházak gyakran tartottak bemutatóestélyeket, hogy egy nagy összejövetellel csalogassák magukhoz az ajánlattevőket, és a tényleges eladásra az azt követő napokban került sor. A Fairbourne munkatársai úgy döntöttek, hogy mindkét eseményt egy napon rendezik meg, és az árverező hamarosan el is foglalhatja a helyét az emelvényen, hogy kikiáltsa minden egyes aukciós tétel árát, és leüsse a kalapáccsal, amikor egy licitálás véget ér.

Felmérve az értéktelen kínálatot és a bemutató megrendezésével járó költségeket, Darius arra a következtetésre jutott, hogy bölcs dolog lett volna, ha nem tartják meg a fogadást. Még inkább érthetetlen volt, hogy a munkatársak nem értesítették arról, mit terveznek. Erről az aukcióról csak egy újságban megjelent közleményből szerzett tudomást.

A tömeg nem a festmények között csoportosult, amelyek egymás fölött lógtak a szürke falakon. A tülekedésben hirtelen láthatóvá vált a figyelem igazi középpontja; Miss Emma Fairbourne, Maurice lánya a bal oldali fal mellett állt, az érdeklődőket köszöntötte, és fogadta a részvétnyilvánításaikat.

Fekete ruhája még inkább kiemelte szép, fehér bőrét, barna haján pedig egyszerű fekete kalap ült hetykén félrecsapva. Kék szeme volt a leginkább figyelemre méltó, fürkésző tekintetével olyan zavarba ejtő közvetlenséggel és odaadóan összpontosított minden egyes látogatójára, hogy az illető úgy érezhette, mintha más vevő nem is lenne a közelben.

– Egy kissé furcsa, hogy itt van a lánya – jegyezte meg Yates Elliston, Ambury vicomte-ja. Darius mellett állt, és türelmetlen volt, mert úgy érezte, hogy csak az idejüket vesztegetik. Mindketten lovaglóruhát viseltek, és már a tengerpart felé kellett volna tartaniuk.

– Már csak ő maradt a Fairbourne családból – mondta Darius. – Valószínűleg azt reméli, hogy a jelenlétével megnyugtatja az állandó vevőit. Senkit sem lehet azonban bolonddá tenni. Ennek az árverésnek a mérete és a minősége is azt szimbolizálja, mi történik akkor, ha már nincs köztünk az a személyiség, akinek a látásmódja egy ilyen létesítményt meghatározott.

– Gondolom, már találkoztál a lánnyal, hiszen jól ismerted az apját. Aligha vár rá valami fényes jövő, ugye? Úgy tűnik, mintha máris a húszas évei közepén járna. Nem valószínű, hogy feleségül veszi valaki, ha ez nem történt meg addig, amíg az apja élt, és az üzlet virágzott.

– Igen, már találkoztam vele. – Először körülbelül egy évvel ezelőtt. Furcsa, hogy Maurice Fairbourne-t évek óta ismerte, és ez alatt az idő alatt sohasem mutatták be a lányának. Előfordult, hogy Robert, Maurice fia csatlakozott hozzájuk, amikor beszélgettek, de Robert húga sosem.

A megismerkedésük óta nem beszélt Emma Fairbourne-nal egészen a közelmúltig. Hétköznapi megjelenésű, kissé félénk, visszahúzódó nőként élt az emlékezetében – egy aprócska árnyék a fényben, amelyet bőbeszédű és hivalkodó apja árasztott maga körül.

– Ellenben... – Ambury lesütött szemhéja alól Miss Fairbourne-t vizsgálgatta. – Nem igazán szép, de van benne valami... Nehéz megmondani, mi az...

Igen, volt benne valami. Dariust lenyűgözte, hogy Ambury ilyen gyorsan észrevette ezt. Viszont a barátjának különös érzéke volt a nőkhöz, miközben Darius szükségesnek és olykor kellemesnek találta a társaságukat, de végül mindig zavarba jött tőlük.

– Felismerem – mondta Ambury, és megfordult, hogy szemügyre vegyen egy tájképet, amely a fejük fölött lógott a falon. – Láttam a városban Barrowmore húgának, Lady Cassandrának a társaságában. Talán azért nem ment férjhez, mert szereti a függetlenséget, éppúgy, mint a barátnője.

Lady Cassandra? Milyen érdekes! Darius úgy vélte, talán sokkal több van ebben a nőben, mint feltételezte.

Észrevette, hogy Miss Fairbourne átható tekintete milyen ügyesen elkerülte az övét. Hacsak egyenesen nem köszönti, a nő úgy fog tenni, mintha Darius ott se lenne. Miss Fairbourne biztosan nem ismerné el, hogy Darius éppúgy érdekelt ebben az aukcióban, mint ő.

Ambury átlapozta az árverési katalógust, amelyet a kiállítóterem vezetőjétől szerzett.

– Nem állítom, hogy olyan jól értek a művészethez, mint te, Southwaite, de ezek a festmények sokféle „iskolát” képviselnek, és különféle „műtermekből” kerültek ide. Azokra a műalkotásokra emlékeztetnek, amelyeket itáliai körutazásom során kínáltak nekem a képárusok.

– Az alkalmazottak nem rendelkeznek azzal a szakértelemmel, amivel Maurice rendelkezett, de becsületükre legyen mondva, óvatosan jártak el azokban az esetekben, amikor egy műalkotás eredete nem volt egyértelmű a dokumentumok alapján. – Darius az Ambury feje fölött lógó tájképre mutatott. – Ha Maurice még élne, ezt Van Ruisdael, és nem Van Ruisdael egyik követőjének az alkotásaként lehetett volna eladni, és a világ elfogadta volna az ítéletét. Penthurst egész közelről megvizsgálta az előbb, és meglehet, hogy magas ajánlatot tesz, azt remélve, hogy a kétértelműség Van Ruisdael javára dől el.

– Ha Penthurstről van szó, akkor remélem, hogy egy hamisító pingálta két héttel ezelőtt, és egy köteg pénzt pazarol rá. – Ambury figyelme ismét Miss Fairbourne felé irányult. – Nem is olyan rossz ez a megemlékezés, ha belegondolunk. Itt van a társaság krémje, akik valószínűleg nem vettek részt a temetésen.

Darius megjelent a temetésen, amelyet egy hónapja tartottak. Ő volt ott az egyetlen főnemes, annak ellenére, hogy Maurice Fairbourne sokuknak adott tanácsot a gyűjteményükkel kapcsolatban. Az előkelő társaság nem vett részt egy kereskedő temetésén, főleg nem a szezon elején, Amburynek tehát igaza volt. A Fairbourne állandó vevői számára ez az esemény szolgált megemlékezésként, minthogy annak is szánták.

– Feltételezem, hogy mindenki magasan kezdi majd a licitálást – vélekedett Ambury. A hangja és halvány mosolya is barátságos viselkedésére vallott, amely olykor bajba sodorta. – Hogy segítsék a lányát, aki egyedül maradt ezen a világon.

– A részvét szerepet játszik majd abban, ha magas ajánlatot tesznek, de a valódi ok most éppen ott áll az emelvény mellett.

– Arra a kicsi, fehér hajú emberkére gondolsz? Aligha az a típus, aki miatt lázba jövök, és ötvenet ajánlok, amikor huszonötöt szántam a dologra.

– Meglepően érdektelennek tűnik, ugye? Ugyanakkor szerénynek, szelíd modorúnak és csalhatatlanul udvariasnak – mondta Darius. – Különös módon mindez az előnyére szolgál. Maurice Fairbourne egyszer rájött, mi rejlik ebben a kis emberkében, és onnantól soha többé nem vezetett árverést a saját aukciósházában, inkább ráhagyta Obediah Rigglesre.

– És én még azt hittem, hogy az a fickó az árverés vezetője, ott. Az, aki ezt a papírt adta nekem, amin fel vannak sorolva az eladásra kínált tárgyak.

– Ő Mr. Nightingale, a kiállítóterem igazgatója. Üdvözli a látogatókat, leülteti őket, gondoskodik róla, hogy jól érezzék magukat, és válaszol az árverési tételekre vonatkozó kérdésekre. Látni fogod, hogy úgy áll majd minden árverésre kerülő műtárgy mellett, mint egy megtestesült irányjelző tábla.

Mr. Nightingale sötét hajú, magas férfi volt, rendkívül sokat adott az elegáns öltözködésre, és inkább siklott, mint járt-kelt a teremben, kísérgetett és lelkesített, elbűvölt és flörtölt. Mindeközben gondoskodott arról, hogy minden széket elfoglaljanak, és a hölgyek kezében széles legyező legyen, amellyel jelezni tudják licitálási szándékukat.

– Bármit is tesz, úgy tűnik, egész jól csinálja – jegyezte meg Ambury.

– Igen.

– Látszik, hogy tetszik a hölgyeknek. Valószínűnek tartom, hogy egy kis hízelgés segít gördülékenyebbé tenni a licitálást.

– Azt hiszem.

Ambury még egy percig Nightingale-t követte a tekintetével.

– Úgy tűnik, néhány úriember kegyeibe is beférkőzött.

– Ezt szóvá kellene tenned.

Ambury felnevetett.

– Gondolom, ez némiképp kínos lehet neki. Az a feladata, hogy rávegye őket, hogy rendszeresen visszatérjenek. Hogyan lelkesíthet és szegheti a kedvét egyszerre az ember valakinek?

Darius nem hitte, hogy a kiállítóterem igazgatója bárkinek is a kedvét szegte volna. Nightingale nagyon is ambiciózus volt.

– Hagyom, hogy hasznát vedd híres megfigyelőképességednek, és kérlek, tudasd velem, Nightingale hogyan boldogult. Ezzel elfoglalhatod magad, és talán abbahagyod a panaszkodást, amiért idecipeltelek.

– Nem az a baj, hogy hová hoztál, hanem az, hogy hogyan. Becsaptál. Amikor azt mondtad, hogy árverésre jövünk, azt hittem, lovakat árvereznek el, és te tudtad, hogy ezt fogom gondolni. Sokkal szórakoztatóbb nézni, amint egy kisebb vagyont költesz egy csődörre, mint ha ugyanazt az összeget egy festményre adod ki.

Lassan mindenki megtalálta a helyét, és a terem elcsendesedett. Riggles fellépett egy székre, hogy magasabbnak tűnjön az emelvényen a pulpitus mögött. Mr. Nightingale odament az árverésre kerülő képek első csoportjához. Tökéletes vonásaival valószínűleg jobban magára irányította néhány érdeklődő figyelmét, mint az a homályos olajfestmény, amelyre rámutatott.

Emma Fairbourne diszkréten félrevonult, nem vett részt az árverésen, mégis mindenki számára nagyon is látható volt. Tegyenek egyre gyakrabban és egyre magasabb ajánlatot – mintha ezt sugallta volna a jelenlétével. Az apám emlékére és a jövőm érdekében legyen a teljes bevétel magasabb, mint amennyi jogosan lehetne.

Emma mereven Obediah-ra szegezte a tekintetét, de érezte, hogy az emberek őt nézik, különösen egyvalaki.

Southwaite itt van. Valószínűleg túl sokat remélt, amikor azt hitte, talán elutazott a városból. Pedig imádkozott érte. A barátnője, Cassandra elpletykálta neki, hogy Southwaite gyakran lemegy a kenti birtokára. Ideális lett volna, ha ezen a héten is ezt teszi.

Southwaite a széksorok mögött állt lovaglóruhában, mintha vidékre indult volna, de a kezébe került az újság, és tett egy kitérőt ide. Magas alakját nem lehetett nem észrevenni. Emma a szeme sarkából látta, hogy a férfi őt figyeli. Szigorú, szép arcán némi megvetés tükröződött amiatt, amit itt talált. A társa jóval barátságosabbnak tűnt, feltűnően kék szeme vidáman csillogott, ellentétben a gróf sötéten izzó tekintetével.

Emma úgy vélte, Southwaite-nek nyilván az jár a fejében, hogy értesíteniük kellett volna az aukcióról. Kétségkívül úgy gondolta, tudnia kell arról, mi folyik a Fairbourne-nál. Ez a férfi bizonyára még sok kellemetlenséget okozhat. Nos, Emma elhatározta, inkább a pokolra jut, de ezt nem hagyja.

Obediah megkezdte az első tétel eladását. A licitálás nem volt valami lelkes, de Emma emiatt nem aggódott. Az aukciók mindig lassan kezdődtek, és már jó előre kigondolta, mely darabokat kell feláldoznia, hogy így időt adjon az állandó vevőinek, hogy azok otthonosan elhelyezkedjenek, és belemelegedjenek a licitálásba.

Obediah a maga udvarias, halk modorában adta meg a kikiáltási árat. Kedvesen mosolygott az idősebb hölgyekre, akik felemelték a legyezőjüket, majd egy „nagyon jó, uram”-mal nyugtázta, amikor egy fiatal lord a kétszeresére emelte a licitet. Az egész inkább egy kellemes beszélgetés benyomását keltette, és nem egy lármás vetélkedését.

A Fairbourne árverésein nem komédiáztak. Senkit sem beszéltek rá, hogy ajánlatot tegyen, és nem célozgattak burkoltan egy-egy műalkotás rejtett értékeire. Obediah volt a legkevésbé drámai árverésvezető Angliában, viszont az árverési tételek magasabb áron keltek el, mint várható volt, amikor leütötte a kalapácsát. Az ajánlattevők bíztak benne, és megfeledkeztek természetes óvatosságukról. Emma apja egyszer megjegyezte, hogy Obediah a férfiakat az első pénztárcájukra, a nőket pedig kedves Bertie nagybácsikájukra emlékezteti.

Emma nem mozdult a helyéről, még akkor sem, amikor Mr. Nightingale a közelében lévő festményekre és műtárgyakra irányította a társaság figyelmét. Néhányan a teremben emlékeztek rá, hogy az apja is mindig itt állt az aukciók alatt. Éppen ott, ahol most ő.

Ahogy az utolsó tétel árverése közeledett, Mr. Nightingale elhagyta korábbi pozícióját, és mellésétált. A nő ezt furcsának találta, de Mr. Nightingale amúgy is túlságosan aggályoskodóan viselkedett aznap. Az ember még azt gondolhatta volna, hogy a férfi apja zuhant bele a szakadékba, és halt meg, abból ítélve, ahogy az ügyfeleik részvétnyilvánításait fogadta az aukciót megelőző kiállításon, ahol többször is majdnem elvesztette az önuralmát.

Amint az utolsó elárverezett tárgy után is leütötték a kalapácsot, Emma megkönnyebbülten felsóhajtott. Sokkal jobban ment minden, mint ahogy remélni merte. Sikerült egy kis időt nyernie.

Halk moraj töltötte be a termet, amint a közönség beszélgetni kezdett, és székek csikorogtak a fapadlón. Mr. Nightingale Emma mellett állt, és éppen a társaság idősebb hölgytagjaitól búcsúzkodott, akik kacér mosolyukkal tüntették ki, néhány úriember pedig kegyeskedett úgy tenni, mintha az ismerősük lenne.

– Miss Fairbourne – szólalt meg a férfi, a behízelgő mosoly az arcára fagyott, amíg a vendégek elhaladtak előtte. – Ha nem fárasztotta ki túlságosan ez a nap, szeretnék váltani önnel néhány szót négyszemközt, ha már mindenki elment.

Emma szíve elszorult. Feltételezte, hogy Mr. Nightingale ott akarja hagyni az állását. Ambiciózus fiatalember lévén itt nem látta biztosítva a jövőjét. Kétségtelenül azt feltételezte, hogy a mai nap után egyszerűen bezárják a kapukat. És ha mégsem zárnák be, akkor sem akarna az aukciósháznál maradni azok nélkül a kapcsolatok nélkül, amelyeket az apja biztosított számára.

A nő tekintete az emelvény felé siklott, ahonnan Obediah éppen most lépett le. Mr. Nightingale elvesztése nagy csapást jelentene. Viszont ha Obediah Riggles elhagyná a céget, a Fairbourne egészen biztosan megszűnne létezni.

– Természetesen, Mr. Nightingale. Menjünk a raktárhelyiségbe, ha az megfelel.

A nő Mr. Nightingale-lel az oldalán elindult a raktár felé. Útközben megállt, hogy megdicsérje Obediah-t, aki a tőle megszokott szerénységgel elpirult.

– Talán lenne olyan kedves, és találkozna itt velem holnap, Obediah? Néhány igen fontos kérdésben szeretném kikérni a tanácsát – tette hozzá.

Obediah-nak leesett az álla. Emma gyanította, hogy a férfi azt feltételezi, a Fairbourne bezárásával kapcsolatban akarja kikérni a véleményét.

– Természetesen, Miss Fairbourne. A tizenegy óra megfelel?

– Tökéletes. Akkor holnap találkozunk. – Miközben beszélt, Emma észrevette, hogy két férfi még nem hagyta el a kiállítótermet. Southwaite és a társa még mindig ott állt hátul, és azt figyelte, hogy az alkalmazottak hogyan veszik le a képeket a falról, hogy elszállítsák azokat az új tulajdonosaiknak.

Southwaite elkapta a nő tekintetét. Az arckifejezése azt parancsolta, hogy Emma maradjon ott, ahol van. A férfi elindult felé. A nő úgy tett, mintha nem vette volna észre. Maga előtt terelte Mr. Nightingale-t, hogy el tudjon menekülni a raktárhelyiségbe.

Második fejezet

– Úgy vélem, egyetért azzal, hogy az édesapja tragikus halála mindent megváltoztatott – kezdte Mr. Nightingale. Emma előtt állt kifogástalan szalonkabátban, selyem nyaksállal. Mindig így festett; magas, sovány, sötét hajú és tökéletes. Emma eltűnődött, hogy hány órába telik nap mint nap, hogy így nézzen ki.

Sohasem kedvelte igazán. Mr. Nightingale egyike volt annak a sok embernek, akik hamis arcot mutattak a világnak. Minden előre kiszámított volt körülötte, túlságosan is elegáns, választékos és begyakorlott. Miközben az előkelőségeket utánozta, a legrosszabb jellemvonásaikat öltötte magára.

Egy nagy hátsó helyiségbe vonultak vissza, ahol az árverésre letétbe helyezett tárgyakat raktározták el, hogy katalogizálják és tanulmányozzák őket. Az egyik végében rekeszes állványok voltak, amelyek a festmények tárolására szolgáltak, a többi tárgyat polcokon és nagy asztalokon helyezték el. Volt még egy asztal, amelynél most Emma ült; Mr. Nightingale mellette állt, úgyhogy az asztallap nem tartott köztük távolságot, pedig a nő jobban szerette volna.

Emma természetesen egyetértett a férfi helyzetértékelésével, miszerint a dolgok nagyon is megváltoztak. Ez egyike volt azoknak a kijelentéseknek, amelyek olyan igaznak bizonyultak, hogy nem is kellett kimondani őket. Nem szerette, ha az emberek így beszéltek, ha a nyilvánvaló dolgokat magyarázták meg neki. Észrevette, hogy különösen a férfiak teszik ezt előszeretettel.

Csak bólintott, és várta a folytatást. Örült volna neki, ha a férfi gyorsan elmondja, amit akar. Az ilyen bevezető mondatok mindig a lényeget kerülgették, ami jelen esetben az volt, hogy a férfi felmond. Emma örömmel vette volna, ha minden udvariaskodás nélkül, nyíltan beszélhetnének.

Ami még rosszabb, nehezen tudott odafigyelni rá. A gondolatai még mindig a kiállítóteremben jártak, és azon tűnődött, vajon mit csinál Southwaite, és ott lesz-e még, amikor kilép ebből a helyiségből.

– Ön most egyedül van. A Fairbourne elvesztette a gazdáját, és bár az állandó vevőink ma nagylelkűek voltak, gyorsan elveszítik a bizalmukat, ha ön folytatni fogja.

Ezzel magára vonta Emma figyelmét. Mr. Nightingale mindig úgy hatott rá, mint egy két lábon járó divatlap-illusztráció. Minden felszínes és mesterkélt volt rajta. Egyáltalán nem mély.

Most tőle nem várt éleslátásáról tett tanúbizonyságot, mintha sejtette volna, hogy Emma folytatni akarja az árverezést a Fairbourne-nál.

– A vevőkör jól ismer engem – erőltette tovább a témát a férfi. – Tisztelnek. A bemutatókon újra meg újra bebizonyítottam, hogy jó szemem van a művészethez.

– Azonban mégsem olyan jó a szeme, mint amilyen az apámé volt. – Emma szerette volna hozzátenni, hogy az övé sem olyan.

– Kétségtelenül, de mégis elég jó.

Az elég jó ebben a helyzetben sajnos nem volt elegendő.

– Mindig is csodáltam önt, Miss Fairbourne. – A férfi rávillantotta szokásos mézesmázos mosolyát, amelyet vele szemben még sosem használt. Emma egyáltalán nem találta olyan megnyerőnek most, hogy ő volt a célpontja, mint akkor, amikor a férfi egy idős társasági hölgyet akart rávenni arra, hogy megnézzen egy képet, amely fölött elsiklott a tekintete.

Mindazonáltal nagyon jóképű férfi volt. Szinte természetellenesen az. Persze tudta magáról. Egy férfi nem nézhetett ki így anélkül, hogy ne tudná, milyen tökéletesek az arcvonásai. Túlságosan is tökéletesek, mintha egy portréfestő vett volna egy átlagosan szép arcot, és addig javítgatta volna, amíg elveszíti az emberi sajátosságait és a karakterét.

– Sok minden összeköt minket – folytatta a férfi. – A Fairbourne. Az apja. A születésünk és a társadalmi helyzetünk sem különböző. Hiszem, hogy jól összeillenénk. Remélem, kedvezően fogadja a házassági ajánlatomat.

Emma csak bámult rá. Nem erre számított. Azon kapta magát, hogy nem tudja, mit válaszoljon.

A férfi mély levegőt vett, mintha erőt akarna meríteni ahhoz, hogy teljesítsen egy kellemetlen feladatot.

– Látom, meglepődött. Azt hitte, hogy az elmúlt években nem vettem észre, milyen szép? Talán túlságosan is finom voltam ahhoz, hogy az értésére adjam, érdeklődöm ön iránt. Tulajdonítsa az apja és az ön iránt érzett tiszteletemnek. Ellenben végérvényesen ellopta a szívemet, és hónapok óta arról álmodozom, hogy egy nap talán az enyém lehet. Mindig is hittem abban, hogy valami különleges vonzalom van köztünk, és az ismert körülmények közt most szabadon...

– Mr. Nightingale, kérem, beszéljük ezt meg őszintén, ha egyáltalán beszélnünk kell erről. Először is, mindketten tudjuk, hogy nem vagyok szép. Másodszor, kettőnk között nem alakult ki semmiféle titkos vonzalom. Sőt, valójában többnyire csak hivatalos ügyekről beszélgettünk. Harmadszor, nem volt túlságosan finom ahhoz, hogy az értésemre adja az érzéseit, lévén nem táplál irántam semmiféle érzelmet. Majdnem megfulladt az előbb, amikor azt mondta, hogy szeret. Egy gyakorlatias ajánlattal kezdte, és talán ugyanezen az úton kellene továbbhaladnia, ahelyett hogy megpróbál meggyőzni arról, titokban mennyire szeret már régóta.

Csak egy pillanatra zökkentette ki a férfit a szerepéből.

– Ön mindig is a legőszintébb nő volt, Miss Fairbourne – jelentette ki Mr. Nightingale szorult helyzetében. – Ez egyike azon tulajdonságainak... amelyek több figyelmet érdemelnek. Ha az őszinte gyakorlatiasság jobban illik önhöz, ám legyen. Az apja itt hagyta a vállalkozását. Lehetne folytatni, de csak akkor, ha köztudott, hogy egy férfi a tulajdonosa és az igazgatója. Senki sem fog a Fairbourne-nál vásárolni, ha egy nő felelős az üzletért. Azt javaslom, hogy házasodjunk össze, hogy elfoglalhassam az apja helyét. Így továbbra is élvezheti azt a kényelmet, biztonságot és védelmet, amelyet a Fairbourne nyújtott önnek.

Emma úgy tett, mintha meggondolná, hogy ne sértse meg túlságosan a férfit.

– Milyen figyelmes, hogy segíteni próbál. Sajnos nem hiszem, hogy illenénk egymáshoz.

Megpróbált felállni. A férfi nem volt hajlandó mozdulni. Mr. Nightingale már nem tűnt olyan elragadónak, ahogy ránézett. Egyáltalán nem.

– A döntése meggondolatlan és értelmetlen. Mi jó van abban, hogy megörökli a Fairbourne-t, ha nem viheti tovább az ügyeit? A mai bevételből aligha tud sokáig megélni. Ami pedig egy másik házassági ajánlatot illeti, amelyet érdemesnek tartana arra, hogy jobban fontolóra vegye, nem hiszem, hogy kapna ilyet, ha eddig nem kapott.

– Az is lehet, hogy kaptam.

– Legyünk őszinték és gyakorlatiasak, ahogy kívánta. Ön nem egy szépség, ezt ön is elismerte. Egy férfi romantikus érdeklődését a modora csak lelohasztja, mint ahogy az is, hogy nyíltan beszél. Önfejű és olykor házsártos. Röviden: jó oka, sőt több oka is van annak, hogy pártában maradt. Hajlandó vagyok figyelmen kívül hagyni ezeket a tényeket. Nincs nagy vagyonom, de vannak olyan képességeim, amelyekkel tovább tudom működtetni a Fairbourne-t. Bármi is történjen, a sors hozott össze minket, ha a szerelem nem is, Miss Fairbourne.

Emma érezte, hogy ég az arca. Azt talán még hajlandó lenne elismerni, hogy önfejű, de a férfi valóban túl messzire ment azzal, hogy házsártosnak nevezte.

– Nehezen tudnék vitába szállni rendkívül körültekintő leírásával arról, miért vagyok híján bármiféle vonzerőnek, uram. Merem állítani, hogy még nekem kellene hálásnak lennem azért, hogy egyáltalán hajlandó lenne feleségül venni. Attól tartok azonban, hogy hiba csúszott a számításaiba egy nagyon lényeges ponton, és be fogja látni, hogy teljesen feleslegesen áldozná fel magát. Ha elmagyarázom, miért, bizonyára ön is elismeri ezt, lévén ön szerint ez az egyetlen dolog szól mellettem. Ön feltételezi, hogy én vagyok az apám örököse. Valójában nem én vagyok. Természetesen a bátyám az. Ha feleségül vesz, nem lesz öné a Fairbourne, mint ahogy gondolja. Legalábbis nem sokáig.

A férfinak volt képe elkeseredetten felsóhajtani. – Egy halott ember nem örökölhet.

– A bátyám nem halott.

– Zeuszra mondom, hogy az apja irreális reményeket dédelgetett, az viszont felfoghatatlan, hogy ön is. A bátyja megfulladt, amikor a hajója elsüllyedt. Minden bizonnyal halott.

– A holttestét sosem találták meg.

– Azért, mert az az istenverte hajó az átkozott tenger kellős közepén süllyedt el. – A férfi összeszedte magát, és halkabban folytatta: – Konzultáltam egy ügyvéddel. Az ilyen esetekben semeddig sem kell várni ahhoz, hogy valakit holttá nyilvánítsanak. Csak el kell mennie a bíróságra...

Ez az öntelt férfi képes volt utánajárni, hogy Emma milyen alapon követelhetné magának a vagyont, amelyet feleségül akart venni. Elvárta, hogy Emma megtagadja, amiről a lelke mélyén meg volt győződve: hogy Robert még mindig él, csak hogy kielégítse a saját kapzsiságát.

– Nem megyek el a bíróságra. Ha a Fairbourne egyáltalán fennmarad, akkor Roberté lesz, amikor visszatér.

A férfi felállt, és kihúzta magát.

– Akkor éhezni fog – mondta fenyegetően. – Mert ha úgy megyek el innen, hogy ön nem fogadta el az ajánlatomat, akkor nem térek vissza, hogy megőrizzem önnek ezt a vállalkozást, Robertről nem is beszélve.

Dühösen a nőre meredt, meg volt győződve róla, hogy nem meri visszautasítani. A nő állta a tekintetét, közben gyorsan végiggondolta, mennyi bajjal jár, ha a férfi távozik a cégtől. El kellett ismernie, hogy nagy valószínűség szerint jó sokkal.

– Obediah majd kiszámítja, mennyivel tartozunk önnek. Amint megállapítja, mekkora a mai bevétel, a munkadíját elküldjük önnek. Jó napot, Mr. Nightingale.

A férfi sarkon fordult, és kiment a helyiségből. Emma a tenyerébe temette az arcát. A mai árverés sikerével egy ajtó kinyílt a jövőbeli tervei előtt, egy másik azonban épp most záródott be azzal, hogy elveszítette a kiállítóterem igazgatóját.

Kezdett úrrá lenni rajta a fáradtság, és megalázottnak érezte magát, amiért Mr. Nightingale kíméletlenül felsorolta a hibáit. Úgy beszélt, mintha ennél súlyosabbak is szerepelnének a listáján, és a tapintatosságát bizonyítja azzal, ha csak ezekre szorítkozik.

Jó oka van annak, hogy pártában maradt. Ez bizonyára igaz. Főleg azért maradt pártában, mert a házassági ajánlatok, amelyeket eddig kapott, többé-kevésbé hasonlóak voltak ehhez a maihoz. A férfiak akár azt is mondhatták volna: „Az önnel kötendő házasság egyáltalán nem érdekel, de az, hogy megörökli a Fairbourne-t, megkönnyíti, hogy szemet hunyjak afelett, ami ezzel a friggyel jár.”

Még azt se feltételezték, hogy bánja mindezt. Lehet, hogy nem is kellene bánnia. De valójában bánta.

Kopogás riasztotta fel a gondolataiból. Résnyire kinyílt az ajtó, és Obediah dugta be a fejét.

– Látogatója van, Miss Fairbourne.

Mielőtt megkérdezhette volna, ki az a látogató, szélesre tárult az ajtó. Southwaite grófja lépett be, egy láthatatlan viharfelhő lebegett sötét feje felett.

Alighogy távozott az egyik jóképű, öntelt férfi, máris belépett egy másik. Southwaite-nek tudnia kellett, hogy nem akarja látni. Ez egy fárasztó és megpróbáltatásokkal teli nap volt, és Emma nem volt abban a hangulatban, hogy intellektuális párbajt vívjon ezzel a férfival.

Leküzdötte a késztetést, hogy hatalmasat sóhajtson. Felállt, és kissé meghajolt. Mosolyt erőltetett az arcára. Igyekezett úgy megszólalni, hogy a hangja dallamosan csengjen, és ne egyhangúan.

– Jó napot, Lord Southwaite. Nagy megtiszteltetés számunkra, hogy úgy döntött, ma ellátogat a Fairbourne-hoz.

Úgy tűnt, Emma Fairbourne a legkevésbé sincs zavarban attól, hogy itt üdvözli a férfit. A nagy asztal mögött ült a raktárhelyiségben, és derűsen mosolygott. Úgy tett, mintha a férfi csak pár perccel ezelőtt kötötte volna meg kint a lovát.

– Tehát megtisztelve érzi magát? Nem vagyok hozzászokva, hogy valaki, aki megtisztelve érzi magát, levegőnek nézzen, Miss Fairbourne.

– Azt hiszi, levegőnek néztem, uram? Elnézést kérek. Ha részt vett az árverésen, nem láttam. Az állandó vevőim jókívánságai és részvétnyilvánításai kitöltötték az időmet, és lekötötték a figyelmemet. – Kissé előredőlt az asztal felé. – Habár mellőzni csak olyasvalakit lehet, akihez társasági kapcsolat fűz az embert, nemdebár? Ha tudomást sem vettem a jelenlétéről, nem látom be, ezt hogyan lehetne az ön mellőzésének tekinteni, lévén semmiféle társasági kapcsolat nincs közöttünk.

A férfi felemelte a kezét, hogy félbeszakítsa.

– Mindegy, látott-e, vagy sem. Most bizonyára lát engem.

– A leghatározottabban, hisz nem vagyok vak.

– És amikor utoljára találkoztunk, tájékoztattam róla, hogy meg fogom vizsgálni, milyen lehetőségeink vannak a Fairbourne jövőjét illetően, és egy hónapon belül találkozom önnel, hogy elmagyarázzam, mit tervezek a céggel kapcsolatban.

– Azt hiszem, mondhatott valami ilyesmit. De nem tudnék megesküdni rá. Akkoriban nem voltam teljesen ura az érzelmeimnek.

– Ez érthető. – Egyáltalán nem tudott uralkodni az érzelmein. Úgy tűnt, kész megölni a férfit, annyira dühös volt. A lord Emma érzelmi állapota miatt halasztotta el a helyzet rendezését. Ez nyilvánvalóan hiba volt.

– Kétlem, hogy valóban érti, uram, de könyörgöm, folytassa. Gondolom, arra készült, hogy megleckéztessen. Vagy leszidjon. Egyelőre nehéz eldönteni, mit tervezhetett.

Ördög és pokol! Milyen bosszantó ez a nő. Csak ül ott, gyanakodva és higgadtan. Abból ítélve, ahogy Nightingale kiviharzott innen, arra következtetett, hogy ma már jól kiveszekedte magát egy férfival, most pedig ég a vágytól, hogy egy másikkal is vitába bonyolódjon.

– Nem lesz itt semmiféle leckéztetés vagy feddés. Csak tisztázni szeretném, amit talán nem hallott aznap az ügyvédi irodában.

– A fontos részeket hallottam. Beismerem, hogy igencsak megdöbbentem, amikor megtudtam, hogy az apám három évvel ezelőtt eladta önnek a Fairbourne felét. Mindazonáltal belenyugodtam, úgyhogy nincs szükség semmiféle tisztázásra.

A férfi fel-alá járkált az asztal előtt, és megpróbálta felmérni, milyen érzelmi állapotban lehet a nő, és mi járhat épp a fejében. Az egyik irányban egy halom falhoz támasztott festmény állta az útját, a másikban pedig egy asztal tele ezüsttárgyakkal, így csak egy rövid utat tehetett meg, ami nem volt kielégítő számára. Önkéntelenül is egyfolytában maga előtt látta a lány fekete ruháját. Emma természetesen még mindig gyászolt, és ez jobban féken tartotta Southwaite fortyogó dühét, mint bármi más.

Nos, nem egészen jobban, mint bármi más. Amburynek igaza volt, Emma Fairbourne-t nem lehetett igazi szépségnek nevezni, de volt benne valami. Ez már az ügyvédi irodában nyilvánvalóvá vált számára, és itt is felkeltette a figyelmét. A férfi úgy vélte, a nő közvetlenségének sok köze lehet ehhez. Azzal, hogy került mindenféle mesterkéltséget, különleges... meghitt hangulatot teremtett.

– Nem értesített a mai aukcióról – szólalt meg a férfi. – Nem hiszem, hogy elfelejtette. Pedig aznap világosan az értésére adtam: elvárom, hogy tájékoztasson, bármi történik.

– Elnézést. Amikor úgy döntöttünk, hogy senkinek sem küldünk meghívót, mivel nem lesz nagyszabású bemutató, nem gondoltam, hogy önnel, aki tagadhatatlanul az egyik legkiválóbb állandó vevőnk, kivételt tegyek.

– Én nem csupán az egyik vevő vagyok. Hanem az egyik tulajdonos.

– Feltételeztem, hogy ezt nem akarja közhírré tenni. Olyan üzletszaga van, ha jobban belegondol. Azt hittem, maga se szeretné, hogy kivételt tegyek, és ezzel magára irányítsam az alkalmazottaink figyelmét.

A férfinak be kellett látnia, hogy ebben van némi igazság. Ördög és pokol! Ennek a nőnek vág az esze.

– Kérem, a jövőben ne aggódjék miattam, nincs szükségem ilyen túlzott diszkrécióra, Miss Fairbourne. Persze nem is lesz rá oka, most, hogy megtartották ezt az utolsó árverést, habár az engedélyem nélkül.

Emma szeme megvillant az engedély szó hallatán, de máskülönben nem reagált.

– Úgy tűnik, jól ment – folytatta a férfi, abbahagyta a járkálást, és igyekezett kevésbé szigorú hangon folytatni: – Azt hiszem, a bevétel biztosítja a megélhetését, amíg sikerül eladni a céget. Az alkalmazottak dicséretet érdemelnek a katalógus elkészítése miatt. Nem találtam nyilvánvaló hibákat a műtárgyak sajátosságainak a leírásában. Feltételezem, hogy Mr. Nightingale közreműködésével készült.

A nő arckifejezése észrevehetően megváltozott. Ellágyult. Elszomorodott. A hangja is.

– Inkább Obediah, mint Mr. Nightingale közreműködésével. Obediah gyakran segített az apámnak a katalógus elkészítésében, és még sok minden másban is. Kitűnő szeme van. Habár, őszintén szólva, a katalógus nagy része még a papa halála előtt készült. Ez az árverés szinte teljesen elő volt készítve, és csak arra várt, hogy megnyissák.

Emma egyenesen a férfi szemébe nézett. Olyan egyenesen, mintha Southwaite fejébe látna. Egy időtlennek tűnő pillanatra a férfi gondolatai szertefoszlottak a nő átható tekintetétől.

Southwaite azon kapta magát, hogy felfigyel olyan részletekre, amelyeket korábban csak futólag vett észre. Hogy az ablakon beáradó fényben a nő bőre leginkább a porcelánhoz hasonlít, és hogy valójában milyen tökéletesen hibátlan ez a bőr. Hogy a szeme hányféle színárnyalatban játszik, amitől az embernek az az érzése támad, mintha egyenesen a lelkébe látna. Hogy ez az egyszerű szabású, fekete ruha a magas derekával és a mell alatt megkötött széles szalaggal igazán nőies alakot sejtet a legmegfelelőbb módon, és...

– Azt gondoltam, nem lenne értelme visszaadni a letétbe helyezett tárgyakat, amikor csak annyit kell tennünk, hogy kinyitjuk az ajtókat, és hagyjuk, hogy Obediah tegye a dolgát, amit amúgy is olyan jól csinál – mondta a nő.

– Természetesen – hallotta a férfi saját halk hangját. – Ez érthető.

– Annyira megkönnyebbültem, hogy ezt mondja, Lord Southwaite. Dühösnek tűnt, amikor bejött ide. Attól féltem, hogy elégedetlen valamivel.

– Nem, nem. Egyáltalán nem vagyok dühös. Nem igazán.

– Ó, ezt jó tudni.

A férfi nagy nehezen összeszedte magát. Amint rendezte a gondolatait, elbúcsúzott Miss Fairbourne-tól.

– Amint visszatérek, meglátogatom, hogy megbeszéljük... azt a másik ügyet. – Némi nehézséget okozott neki visszaemlékezni arra, mi is volt az a másik ügy.

– Természetesen, uram.

Southwaite visszatért a kiállítóterembe. Ambury követte.

– Mehetünk végre lovagolni? – kérdezte Ambury. – Legalább egy órát késni fogunk, és tudod, milyen Kendale.

– Igen, menjünk. – Végre!

– Sikerült jobb belátásra bírnod a hölgyet? Azt mondtad, muszáj lesz.

Darius halványan emlékezett rá, hogy valami ilyesmivel hencegett, mielőtt berontott abba a raktárhelyiségbe. Mivel ismét ura volt a gondolatainak, megpróbálta felidézni, valójában mi is történt azután.

– Hát persze, Ambury. Ha valaki elég határozott, bárkit jobb belátásra tud bírni, különösen egy hölgyet.

Amikor azonban felült a lovára, Darius beismerte önmagának az igazságot. Miss Fairbourne-nak valahogy sikerült a maga javára fordítania a helyzetet, és fölébe kerekedett. A férfi ordítva rontott be, mint egy oroszlán, és mekegve jött ki, mint egy kecske.

Nem szívesen ismerte be, de lehet, hogy a nő bolondot csinált belőle.

Harmadik fejezet

– Nem fogunk hazudni, Obediah. Csak hagyjuk, hogy az emberek azt higgyék, amit amúgy is hajlamosak hinni. Nem mintha maga nélkül meg tudnám csinálni. Magának van engedélye az árverezéshez, amit a hatóságok nekem sohasem adnának ki.

Obediah csak az emelvényen tűnt fontosnak és kompetensnek. Attól a pillanattól kezdve, hogy nem volt a kezében a kalapács, egy szerény modorú, sápadt kis emberré vált, akinek olyan nagy volt a szeme, hogy úgy tűnt, mintha állandóan csodálkozna. Ebben a pillanatban ez a szempár azt árulta el, hogy tulajdonosa nyugtalan a miatt a kis csalás miatt, amit Emma épp most magyarázott el neki.

Hosszúra nyúlt a csend. Miközben Obediah igyekezett hozzászokni a döbbenethez, amelyet a nő szokatlan kérése váltott ki belőle, Emma felemelt egy aprócska, bekeretezett olajfestményt, amely ott állt a falhoz támasztva a raktárhelyiségben.

– A tulajdonos azt állítja, hogy ez Angelica Kauffman egyik tanulmánya – tűnődött a nő, és úgy helyezte el a festményt, hogy jobb megvilágításba kerüljön. – Hajlandó hinni neki, az apámhoz hasonlóan. Elég jó, és az ő stílusa. Egyért azzal, hogy Kauffmannak tulajdonítsam?

– Nincs jó szemem ahhoz, hogy egyetértsek, vagy sem, Miss Fairbourne. Ezért nem működik majd az ötlete. Akkor sem tudnék különbséget tenni egy Tiziano- és egy Rembrandt-kép között, ha pisztolyt tartana a halántékomhoz, nemhogy felismerném ennek a nőnek a festményét.

– Én viszont különbséget tudok tenni. Mivel ezek a festmények már a raktárban vannak, a papa már dokumentálta őket, tehát mind biztonságosak.

Obediah most tényleg megijedt, teljesen összezavarodott.

– Ezeket is árverésre akarja bocsátani? Feltételeztem, hogy csak kiválogatta a jobb festményeket, hogy a gyengébbek ne csökkentsék az értéküket. Arra készültem, hogy visszaadom őket a tulajdonosaiknak.

– Azért válogattam ki őket, mert az a szándékom, hogy egy csodálatos árverést szervezek köréjük. Ha be kell zárnunk, akkor egy remek kollekcióval szeretnék búcsúzni, és nem azokkal a harmadrendű művekkel, mint amilyenek a tegnapi aukción voltak.

Emma kisétált a kiállítóterembe, Obediah-val a nyomában. A falak most üresek voltak. Azok a festmények épp az új tulajdonosaik felé tartottak.

– Ez fölöttébb furcsa lesz. Mindenki azt hitte, hogy a tegnapi volt az utolsó aukció. Most pedig lesz egy újabb utolsó aukció – motyogta Obediah.

– Ez nem egy újabb lesz. Ez lesz a tegnapi második része, mivel olyan sok mű érkezett be egy időben azokkal, amelyeket tegnap eladtunk, hogy a többit ezen árverezzük el.

– Tehát ez lesz az utolsó aukció utolsó felvonása? – Obediah nem volt egy bonyolult ember, és komolyan elgondolkozott a nem egészen utolsó véglegességének az esélyein.

Emma úgy vélte, hogy ha tényleg sikerrel jár, talán egyáltalán nem lesz utolsó aukció az elkövetkező években. Elhatározta, hogy a Fairbourne fennmarad a bátyjának, és az apja emlékére. Figyelembe véve Obediah zavarát, úgy döntött, most nem terheli a részletekkel.

– Miss Fairbourne. Azt tudom, hogyan kell kikiáltani egy árverésre bocsátott tárgyat, legyen az festmény vagy malac, de ez minden. Az ön apja hozta ide az elárverezendő tárgyakat, és hitelesítette őket. És ő kezelte a pénzügyeket meg az iratokat. Nem tudom átvenni a helyét oly módon, ahogy ön kívánja.

– Én viszont igen, Obediah. Többet segítettem az apámnak, mint amiről maga tud. Mellette tanultam. Ugyanolyan gyakornok voltam, mint Robert. – Emma kissé pánikba esett, mert emlékei szerint Obediah most először makacskodott. – Képes vagyok arra, hogy átlássam az egészet, de csak akkor, ha hagyja, hogy az emberek azt higgyék, maga vezeti a házat. Csak azt javaslom, hogy egy aprócska cselhez folyamodjunk, mivel senki sem bízna egy női vezetőben. – Hallotta a hangján, hogy szinte könyörög. – Biztos vagyok abban, hogy az apám is azt szerette volna, hogy a Fairbourne folytassa a tevékenységét, legalábbis még egy ideig.

A mennyezet és a falak felé intett, jelezvén, hogy mindezt az apja építette fel. Szörnyű lenne, ha egy szempillantás alatt mindez véget érne. Már a gondolatától is megsajdult a szíve. Rettegett attól, hogy a bátyja arra érkezik haza, hogy az öröksége legfontosabb része odalett. Elviselhetetlen volt számára az a gondolat is, hogy elveszíti a vállalkozást, amellyel az apja nagy sikert ért el.

Három évvel ezelőtt, amikor az apja megvette ezt az ingatlant, azonnal bejelentette, hogy a Fairbourne megérkezett Londonba. Az, hogy közvetlenül a Piccadilly Street mellett helyezkedett el, megkönnyítette az előkelő társaságnak, hogy részt vegyen a remek bemutatókon és árveréseken, a nagy kiállítóterem pedig méltóságteljes pompát sugárzott, arányaival, dekorációjával és magas, északra néző ablakaival. Az ideköltözésnek köszönhetően jobb árverési cikkekhez jutottak, magasabbra szöktek a licitek, és komoly megbecsülésre tettek szert.

Emma visszaemlékezett arra, hogy a bátyjával milyen izgatottan figyelték, amikor a ház második emeletét eltávolították, hogy a mennyezet ilyen magas legyen. Robert szinte minden este idekocsikázott vele, hogy lássák, mennyit haladt az építkezés. A bátyja ilyenkor azzal szórakoztatta, hogy elmesélte neki a Fairbourne-nal kapcsolatos elképzeléseit. A papa rendezett néha kisebb aukciókat, olyanokat, amilyet Emma is tartott előző nap, ahol könyveket és olcsó tárgyakat árvereztek el. Robert nagyobb ívű terveket dédelgetett: az volt a célja, hogy a Fairbourne-t mindenben és mindenképpen a Christie’s versenytársaként lássa.

Hamarosan jó úton haladtak, hogy elérjék ezt a státuszt. Az első év, még Robert eltűnése előtt, a legsikeresebb időszakként élt Emma emlékezetében, tele optimizmussal, jó hírekkel, amikor az aukciósházba özönlöttek a jobbnál jobb, árverésre szánt tárgyak.

Lelki szemei előtt megjelent az apja meg a bátyja, és olyan tisztán látta őket a nagy teremben, mintha valóban ott lettek volna. Hirtelen rájött, hogy az apja valószínűleg ezért adta el Southwaite-nek a ház felét. Erre használta föl azt a pénzt. Korábban nem látta ezt az összefüggést.

Haragudott a papájára, amióta az ügyvédtől tudomást szerzett erről a partnerségi kapcsolatról. Most, hogy annak a dicsőséges évnek az emléke keserédes érzésekkel töltötte el a szívét, jobban megértette.

Obediah felé fordult.

– Nos, mit szól ehhez, öreg barátom? Vagy együtt folytatjuk, vagy a Fairbourne a tegnapi gyenge kollekcióval bezár.

Obediah könnyes szeme azt sugallta, hogy gondolatban ő is a múltban járt, mint Emma.

– Úgy vélem, legalább megpróbálhatnánk, ha már ilyen eltökélt – mondta a férfi. – Az apja kifizette az engedélyemet, nemde? Helyesnek tűnik, hogy levezessem az utolsó árverés befejező részét. – Halványan elmosolyodott. – Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy olyan férfi benyomását keltsem, aki többet tud nálam, de biztos vagyok benne, hogy rajtakapnak, ha valaki le akar leplezni.

– Senki sem fogja ezt megpróbálni, Obediah. Miért törődnének ezzel?

Nem úgy nézett ki, mintha sikerült volna meggyőznie a férfit, de Obediah nem vitatkozott.

– Azt hiszem, ki kellene csomagolnom az ezüstholmit, amit félretett, hogy listát készítsek róla. – Azzal visszasétált a raktárhelyiségbe.

Emma készülődni kezdett, hogy hazamenjen. Megkönnyebbült, hogy Obediah a cégnél marad, és elfogadja az új szerepet, amelyet kitalált neki. Senki sem fogja megkérdőjelezni a képességeit. Elvégre eddig is ő vezette az árveréseket. Alapvetően senki sem tudta igazán, hogy a Fairbourne hogyan működik, és hogy a különböző területeknek kik a szakértői.

Nos, lehet, hogy egyvalaki tudja, ismerte be bánatosan. Lehet, hogy Southwaite tisztában van azzal, hogy az alkalmazottak közül ki mihez ért. A lord elegendő szakértelemmel rendelkezett ahhoz, hogy észrevegye, ha egy sarlatán műértőnek adja ki magát.

Emma úgy érezte, valahogy meg kellene akadályoznia, hogy a férfi ismét ellátogasson a Fairbourne-ba. Ha egy kis szerencséje van, Southwaite ott marad Kentben, és túlságosan elfoglalják az ottani ügyes-bajos dolgai.

– Megkérte a kezem. – Aznap délután Emma ezzel a kijelentéssel fejezte be beszámolóját a Mr. Nightingale-lel való találkozójáról, amelyre az árverés után került sor.

Cassandra kék szeme elkerekedett. Éjfekete szempillái még drámaibbá tették meglepett arckifejezését, akárcsak a kissé szétnyílt, telt, vörös ajka.

Emma már látta, hogy Cassandra csodálkozó arckifejezése milyen hatással van a férfiakra. Azon tűnődött, vajon azért reagálnak-e így, mert a barátnője ezáltal ártatlan, zavart lánynak tűnik, holott valójában már jó néhány éve semmi ilyesmit nem lehetett elmondani róla.

– Szerelmet vallott? – Cassandra közelebb hajolt, most már nagyon érdekelte a történet.

– Megpróbált. Képzelj el egy olyan monoton hangot, mint a légyzümmögés. Az előre megjósolható szavakat olyan lelkesedéssel ejtette ki, mint egy iskolás fiú a bemagolt leckét. Félbeszakítottam, és ragaszkodtam hozzá, hogy ne színleljünk több érzelmet, mint amennyit bármelyikünk valaha is érzett.

Emma az ebédlőasztalon bársonydarabokra fektetett nyakláncok közül a kezébe vette az egyiket, és tüzetesen megvizsgálta, miközben befejezte a történetet.

– Ami ezután maradt, az a legbarátságtalanabb és leginkább gyakorlatias ajánlat. Végül megfenyegetett, hogy felmond a Fairbourne-nál, ha nem megyek hozzá feleségül.

Cassandra tekintete ellágyult az együttérzéstől.

– Mr. Nightingale nagyon jóképű. Csodálatra méltó a megjelenése és a modora, és könnyedén mozog a társaságban. Valószínűleg azt gondolta, hogy örömmel fogadják a házassági ajánlatát.

– Örömmel? Alábecsülöd az önteltségét. Feltételezte, hogy elalélok egy ilyen jó partitól, és szerencsés vénkisasszonynak érzem magam, bár sohasem adtam rá okot, hogy azt hihesse, egyáltalán kedvelem.

– Úgy beszélsz, mintha mindez nem számítana, pedig kezdesz elpirulni – mondta Cassandra. – Azt hiszem a házassági ajánlata olyan okok miatt bosszantott fel téged, amelyeket ő nem is sejtett.

Emma az ujjai közt morzsolgatta a finom nyakék apró láncszemeit.

– Azt is feltételezte, hogy igényt tartok az apám örökségére – ismerte be. – Azt hitte, hogy egy gazdag örökösnő kezét kéri meg. Amikor kiábrándítottam, megpróbált meggyőzni róla, hogy a bátyám halott, ráadásul kegyetlenül és durván beszélt minderről.

Cassandra összeszorította az ajkát, mintha valamit mondani akart volna, de inkább lenyelte a szavakat. Mivel a szája nem volt sem kicsi, sem ívelt, a dolgot nem lehetett nem észrevenni.

– Mondani akarsz valamit? Miattam ne fogd vissza magad – unszolta Emma.

– Nincs mit mondanom. Ha lenne is, csupán egy kis korholás, hogy nem igazságos egy férfi ellen felhozni, ha úgy véli, hogy valaki nem élte túl egy hajó elsüllyedését. Tagadhatatlan, hogy ez a következtetés elég logikus.

– Elmagyaráztam neki, ahogy már neked is többször, hogy jelen esetben a szóban forgó személy igenis életben maradt.

– Nyugodj meg, Emma. Kérlek, folytasd! Hogyan végződött a lánykérés?

– Hála az égnek, ezek után nagyon gyorsan vége lett. Ő állás és gazdag menyasszony nélkül távozott, én pedig ott maradtam leendő férj és kiállítóterem-igazgató nélkül. Csak az utóbbit fájlalom.

Cassandra közel sem tűnt elég megértőnek.

– Emma, nem tudtad volna elintézni, hogy maradjon, legalább a következő árverés végéig? Nem tudtad volna például halogatni a döntésedet?

– Úgy érted, jobb lett volna, ha alaptalanul biztatom?

– Úgy értem, nem hagyhattad volna reménykedni, amíg tisztába jössz az érzelmeiddel?

– Már eleve tisztában voltam az érzelmeimmel. Tisztességtelen lett volna hagyni, hogy azt gondolja, köztünk szó lehet házasságról.

– Gyanítom, Mr. Nightingale kevesebbel is beérte volna. Még az a lehetőség is maradásra késztette volna, hogy elnyeri a szeretetedet, ha a kezedet nem is.

– Remélem, nem azt akarod állítani, hogy flörtölnöm kellett volna vele.

Cassandra elnevette magát.

– Ezt úgy mondod, mintha bűn lenne. Tudom, hogy azt gondolod, az őszinte beszéd a legjobb, de egy kis flört senkinek sem árt. Neked is flörtölnöd kellene. Jót tenne neked. Tulajdonképpen Mr. Nightingale arról híres, hogy a legügyesebben hízeleg, pont a megfelelő időben, és egy kis hízelgés talán neked is jót tett volna.

Emma még nem tudta, hogyan kell megfejteni Cassandra finom célzásait és kétértelmű megjegyzéseit, így időnként rosszul értelmezte őket.

– Ugye nem a szóbeli hízelgéséről beszélsz?

– Amíg a szeretőit abban a hitben hagyja, hogy csodálja őket, kétlem, hogy törődnének azzal, hogy ezt hogyan adja a tudtukra.

Emma érezte, hogy felforrósodik az arca. Cassandra most olyan dolgokra utalt, amelyekről ő keveset tudott. Abban a korban volt, amikor néha már maga is zavarónak találta saját tapasztalatlanságát.

– Semmilyen formában sem érdekel annak az embernek a hízelgése. Ami pedig a csodálatát illeti, világosan közölte velem, hogy egyáltalán nem érez ilyesmit irántam. Kérlek, kímélj meg attól a megaláztatástól, hogy elismételjem, milyen egyértelműen a tudtomra adta ezt.

Cassandra szeme huncutul megcsillant.

– Akkor találnunk kell neked egy másik férfit, aki okosabb annál, mint hogy megsértsen, amikor megpróbálja elnyerni a kegyeidet.

– Semmi ilyesmit nem fogsz tenni, Cassandra. Túlságosan elfoglalt leszek az ilyen ostoba szórakozásokhoz. Most pedig elég ebből. Beszéljünk a te különleges ékszereidről.

– Ha ragaszkodsz hozzá. Bár alig várom azt a napot, amikor megtudod, hogy abból sohasem elég.

– Cassandra!

– Ó, kedvesem. Megdöbbentettelek. Rendben, lépjünk túl ezen, és térjünk rá nyomorúságos anyagi helyzetem unalmas megvitatására, és az egyetlen módra, amellyel ezen a szerencsétlen állapoton javítani lehet. – Cassandra mereven bámulta a magával hozott kollekciót. Az ékszerek úgy néztek ki az asztalon, mint egy mély színárnyalatokban játszó, csillogó virágágy. – Sírni fogok, amikor eladják őket, de nincs más választásom, hacsak nem akarok visszamenni a bátyám házába, hogy a lehető legsivárabb életet éljem.

– Tudom, hogy ezek közül néhányat a nagynénédtől kaptál. Nem fog haragudni, ha megtudja, hogy eladtad őket?

– Elmondtam neki, mi a tervem, ő pedig tanácsot adott, hogy mely ékszereket lenne a legérdemesebb letétbe helyezni. Remélem, még mindig megkapom érte a kétezret, ahogy az apád megjósolta.

– Mivel megengedted, hogy félretegyem őket a következő árverésre, azt hiszem, megkapjuk. Tegnap csak eltékozoltuk volna őket, de a következő aukción figyelemre méltó remekművek lesznek, és legalább ennyi bevételre számíthatunk.

Cassandra szkeptikusnak tűnt.

– Akkor nagyon is biztos vagy abban, hogy rendezel még egy átverést? Még Mr. Nightingale nélkül is?

– Teljesen. Obediah beleegyezett, hogy marad a Fairbourne-nál. Elkezdem előkészíteni a többi árverési tételt a kiállításra, és igyekszem begyűjteni még több tárgyat. Mindent megteszek, képtelen lennék csalódást okozni neked.

Emma őszintén beszélt, de ez a helyzet csak arra emlékeztette, mennyi dolga lesz a következő néhány héten. További tárgyakkal kell bővítenie az árverés kínálatát, és találnia kell néhány ritkaságot, amellyel fel tudja kelteni a legjobb vevők érdeklődését. Mindezt pedig a szezon vége előtt nyélbe kell ütnie, hogy az előkelő társaság még mindig Londonban legyen, amikor az árverést megtartják.

– Haza akarod vinni ezeket, és magadnál akarod tartani őket, amíg el nem jön az árverés időpontja? – kérdezte Emma, miközben egyenként visszagöngyölte az ékszereket a bársonydarabkákba, amelyek védték őket.

– Elég nehezemre esett ma idehozni őket. Lehet, hogy elveszítem az elszántságom, ha ezt még egyszer meg kell tennem.

– Akkor gyere velem. Megmutatom neked, hogyan lesznek biztonságban.

Emma egy dobozban magával vitte a kis bársonydarabokba göngyölt ékszereket, és mutatta az utat az emeletre az apja szobájába. Az ajtó közelébe érve a léptei lelassultak. Már nem szeretett az apja szobájában tartózkodni. Minden rövid látogatás olyan fájdalommal hasított belé, mint egy újonnan élezett kard.

Amint belépett, megállt, hogy összeszedje magát.

Ritkán látta az apját a hálószobájában, de gyakran bement hozzá ebbe a kis előszobába. Az egyik falat borító könyvespolc olyan hangulatot kölcsönzött a helyiségnek, mintha egy kis magánkönyvtár lenne, és a papa rendszeresen használta a padlót arra, hogy oda terítse ki a festményekről készült rézmetszeteket tartalmazó fóliánsokat.

Emma nem egyszer nyitott be ide úgy, hogy az apját négykézláb találta több nyitott könyv fölött, amelyeket oda-vissza lapozgatott: valamilyen érdekes kis információt keresett a művészről, akinek az alkotását letétbe helyezték nála. Gyakrabban a könyvespolccal átellenes falnál álló kis íróasztalnál ült, a lúdtolla sercegett a papíron, éppen a gyűjtőivel levelezett.

Ebben a kis szobában mesélte el az apja, hogy Robert hajója elsüllyedt, és megígérte neki, hogy a tragédia ellenére a fivére egy nap visszatér.

Cassandra szelíden és gyöngéden átkarolta a barátnőjét, ami túlságosan is emlékeztette Emmát arra, ahogy az apja ölelte át azon a napon. Jólesett neki a vigasztalás, de felszínre hozta az emlékeit, és egy időre erőt vett rajta a fájdalom. Aztán összeszedte magát, és bevitte az ékszereket a hálószobába.

Jó oka volt annak, hogy a hálószoba régimódi stílusú faburkolatát sohasem cserélték ki az új ízlésnek megfelelő dekorációra. Emma odament az egyik falburkoló laphoz, és egy díszléc mögött megtalálta azt a rejtett reteszt, amellyel kipattintotta a falapot, és kivett a falból egy bezárt ládikát.

A kulcs a nyakában lógott egy hosszú láncon. Kihalászta a ruhája fölső részéből, kinyitotta a ládikát, és beletette az ékszereket.

– Látod, mindet elrejtettem és elzártam. – Cassandra felé fordulva azon kapta a barátnőjét, hogy tűnődve, érdeklődve méregeti őt.

– Olyan erősnek tűnsz, és olyan magabiztosságot sugárzol, hogy könnyű megfeledkezni arról, milyen ijesztően nagy feladatot vállaltál magadra, Emma. Jó hír, hogy Obediah továbbra is hajlandó levezetni az árveréseket, mivel te biztosan nem tehetnéd meg ezt. Bár Mr. Nightingale jelenléte nem nélkülözhetetlen, az apád halálával nagyobb szükség van rá, mint a múltban volt.

– Úgy gondolom, hogy túlzott jelentőséget tulajdonítasz neki, akárcsak ő saját magának.

– Emma, voltak hölgyek, akiknek az árverési tárgyak megtekintése csak ürügyül szolgált arra, hogy őt láthassák, és hogy egy jóképű férfi, akinek a modora is tűrhető, hízelegjen nekik, és szórakoztassa őket.

– Remélem, hogy a hízelgést ezúttal a szokásos módon érted.

– Egyelőre maradjunk annyiban, hogy az ő szerepét se vállalhatnád magadra, akárcsak Obediah-ét az emelvényen. Annak ellenére, hogy nem a megfelelő módon tett házassági ajánlatot, meg kellett volna győznöd arról, hogy maradjon.

– Nem engedhettem meg, hogy maradjon.

– Akkor fel kell venned helyette egy másik jóképű fiatalembert, akinek tűrhető a modora – mondta Cassandra. – Menjünk le a földszintre, és fogalmazzunk meg egy álláshirdetést a kiállítóterem igazgatói posztjára.

Fél óra múlva Emma felállt a könyvtárszoba íróasztalától, és az álláshirdetés első változatát odavitte Cassandrának.

– Nem szeretném nyilvánosan bejelenteni, hogy a Fairbourne várja a jelentkezőket, ezért csak a követelményeket fogalmaztam meg, és nem neveztem meg sem az céget, sem azt, hogy mivel kereskedik. De így is jó lesz, nem gondolod?

Cassandra elolvasta a hirdetést.

– Tökéletesen jó lenne, ha egy lelkészi hivatal betöltésére keresnél embert.

Emma kikapta a papírt Cassandra kezéből.

– Úgy vélem, remek munkát végeztem.

– Emma, te nem akárkit keresel akármilyen hétköznapi állás betöltésére. Át kell írnod, hogy vonzóbbnak tűnjön, hogy az a fajta férfi is érdekesnek találja, aki alkalmasabb erre a feladatra. – Felállt, visszavette Emmától a hirdetést, és odament az íróasztalhoz. Leült, hátravetette hosszú, fekete fürtjeit, és a tintába mártotta a tollat. – Először is ki kell húznunk azt a szót, hogy szorgalmas. Úgy hangzik, mintha kemény munkáról lenne szó.

– Csak arra gondoltam...

– Tudom, mire gondoltál. Folyamatos napi munka alkalmazotti fizetésért. – Cassandra áthúzta a nemkívánatos szót. – A józan gondolkodású is fölösleges, csakúgy, mint a szerény. – Csettintett egyet a nyelvével. – Jó, hogy itt vagyok, és tanácsot tudok adni neked, Emma. Ha rajtad múlna, egy nagyon unalmas, de kötelességtudó férfinál kötnél ki, aki valójában nem lenne alkalmas erre a feladatra.

Emma úgy vélte, nagyon is alkalmas lenne.

– Nem tudom, megemlítsem-e, hogy értenie kellene a művészethez. Benne kellene lennie, de semmi olyasmit nem akarok, amitől az emberek kíváncsiskodni kezdenek, vajon ez a Fairbourne hirdetése-e.

– Miért?

Ennek az volt az oka, hogy Emma nem akarta, hogy egy bizonyos gróf tudomást szerezzen a terveiről. Ezt pedig azért nem magyarázta el, mert még Cassandra sem tudta, hogy Southwaite üzlettárs. A gróf és a papa is nagyon diszkréten kezelték ezt az ügyet, valószínűleg amiatt, amire Emma az előző nap nyomatékosan emlékeztette is Southwaite-et: mert az egésznek valóban olyan üzletszaga volt.

Emma nem tudta, hogyan fogja kezelni a grófot, ha tudomást szerez a szándékairól, de talán még jól jöhet neki, hogy Southwaite is titokban akarja tartani a partnerséget. Legjobb lenne tehát, ha nem tenné tönkre azt, ami még az előnyére válhat.

– Ha kiderül, hogy a Fairbourne-ról van szó, mindenféle alak megjelenik majd az ajtónknál, és hetekig ott tolonganak majd az épület előtt – mondta Emma. – És azt sem akarom, hogy a konkurencia felhasználhassa ellenünk, hogy pillanatnyilag nincs igazgatónk.

– Kihúzhatjuk a művészetre vonatkozó utalást. Csak akkor tudhatod meg, hogy a jelölt valóban ért-e hozzá, ha elkezdesz vele beszélgetni a témáról. – Cassandra sercegő lúdtollával még egy hosszú sort kihúzott a papírról. – Most pedig világossá kell tennünk, hogy ez nem egy hétköznapi állás. A rövidárubolti eladónak alkalmas fiatalemberek ne jelentkezzenek. – Cassandra az állához ütögette a tollat, aztán írni kezdett.

Emma a válla fölött nézte. – Élvezetes foglalkozás?

– Ez a férfi jelen lesz a bemutatókon, és elvegyül a tömegben. Konyakot iszik majd az úriemberekkel, és intim barátságokat köt jó helyre született hölgyekkel. Ha...

– Nincs bizonyítékod arra, hogy ez a barátság intim lesz, vagy valaha is az volt! – csattant fel Emma.

– A hölgyek bizalmas barátja lesz, ha ezt a szót jobban kedveled. A lényeg az, hogy világossá kell tenned, hogy az állás bizonyos élvezetekkel jár, ha a lehető legjobb jelentkezőket szeretnéd megnyerni.

– Kezdek eltűnődni rajta, miért én fizessek ennek az embernek. Neki kellene fizetnie nekem azokért a lehetőségekért, amelyek rá várnak.

Cassandra elnevette magát, aztán folytatta az írást.

– Tessék. – Letette a tollat. – Mit szólsz ehhez?

Emma elolvasta a hirdetést, amelyben most már számos törlés és beszúrás volt. Nem tagadhatta, hogy az eszközölt javítások után a megfogalmazott követelmények nagyon jól leírták, milyen jelentkezőt várnak Mr. Nightingale helyére, főleg azért, mert a papíron Mr. Nightingale személyleírása állt.

– Megadom neked egy ügyvéd nevét, aki betöltheti a közvetítő szerepét. Így nem fognak nyilvánvalóan alkalmatlan jelentkezők kopogtatni az ajtódon – mondta Cassandra.

– Úgy vélem, neked is ott kell majd lenned, amikor azokkal a férfiakkal beszélgetek, akiket hozzám küld. Talán Mr. Rigglesnek is jelen kellene lennie.

– Nem hiszem, hogy a jelenlétével bármit is pozitívan befolyásolna. Nem áll szándékunkban hazudni az állással kapcsolatban, Emma, de attól félek, hogy Mr. Riggles nem az általunk megkívánt hangnemben beszélne.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy talán nem ért majd egyet azzal, amikor a Fairbourne jövőjét határtalan optimizmussal ecsetelem?

– Lehet, hogy akkor is aggályoskodna, amikor arra célzunk, hogy a jelöltre egyre növekvő elismerés és gazdagság vár.

Emma elképzelte Obediah-t, amint ott ül az állásinterjúkon. Cassandrának igaza volt. Obediah nem jó képmutató, és a közreműködése nem járna semmiféle pozitív hatással.

– Elintézem, hogy a hirdetés a jövő hét elején megjelenjen. Találkozzunk mához egy hétre, hogy lássuk, ki ismert magára ebben a leírásban?

– Azt hiszem, szép számmal lesznek ilyenek – mondta Cassandra. – Csak azt remélem, hogy találsz valakit, aki rendelkezik az ehhez a munkához szükséges stílussal, és megfelel neked.

– Úgy érted, aki megfelel a Fairbourne-nak.

Cassandra szórakozottan az ujja körül csavargatta egyik hosszú, hollófekete hajfürtjét.

– Persze hogy így értettem. Pont így.