DR. LISSA RANKIN

Merj
GYÓGYULNI!

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Lissa Rankin / The Fear Cure

Hay House Inc., USA, 2015

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com internetes oldalon érhető el.

Fordította

Kovács Zsuzsa

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Lissa Rankin, 2015

Hungarian translation © Kovács Zsuzsa, 2015

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2015

Cover design © Neemtree Corporation AG, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt ésszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-406-0 (epub)

ISBN 978-963-529-460-2 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Aprilnek, aki bátrabb, mint bárki, akit ismerek

ELŐSZÓ

A Merj gyógyulni egy angyallal való birkózásról szól. Az angyal neve: Félelem. Ahhoz, hogy felszabadulhass, el kell nyerned azt az áldást, amelyet csak ez az angyal adhat neked. A könyv segít megtalálnod és felszabadulnod, hogy valóban teljes mértékben megélhesd az életet.

Amikor először hallottam Jákob és az angyal történetét, kisgyerek voltam. Egyike volt ez is annak a sok bölcs történetnek a Teremtés könyvéből, amelyet drága nagyapám mesélt nekem, aki ortodox rabbi volt, és odaadóan tanulmányozta a kabbalát. Ahogy nagyapa mesélte, Jákob egyedül vándorolt, és amikor leszállt a sötétség, megállt, hogy elkészítse a vacsoráját, és aludjon, amíg fel nem kel a nap. A hely elég biztonságosnak tűnt, de mégsem volt az. Az éjszaka kellős közepén arra riadt fel, hogy izmos karok ragadják meg és szegezik a földhöz. Olyan sötét volt, hogy nem látta a támadóját, csak az erejét érezte. Jákob maga is erős ember volt, és mindent beleadott, hogy kiszabaduljon az ellenfél szorításából, de a támadóban emberére akadt, és nem bírt vele. A földön birkóztak egymásba kapaszkodva, hemperegve egész éjszaka.

Amikor végre pirkadni kezdett, és véget ért az éjszaka, Jákob meglátta, hogy egy angyallal birkózott. Az angyal ekkor engedett Jákob szorításán, és megpróbált felemelkedni, de Jákob nem engedte el.

– Bocsáss el engem – kérte az angyal Jákobot –, mert eljött a hajnal.

Jákob azonban szorosan fogta továbbra is.

– Nem bocsátlak el téged, míg meg nem áldasz engemet – mondta neki.

Az angyal próbált kiszabadulni, de Jákob szorosan tartotta. És akkor az angyal az áldását adta rá.

Kislányként én ezt egyáltalán nem értettem. Jákob egész éjszaka azért küzdött, hogy kiszabaduljon. Miért nem engedte el az angyalt, és menekült el? Mert én ezt tettem volna. És különben is, szerettem az angyalokat. Hogyan lehetséges, hogy valaki nem tud megkülönböztetni egy angyalt az ellenségtől? És ami még rejtélyesebb: hogyan áldhat meg az ellenség? A kérdéseimmel megnevettettem nagyapát.

– Az emberek folyton összetévesztik az angyalokat az ellenséggel – válaszolta. – Jákob pedig azért nem engedte el addig az angyalt, amíg meg nem áldotta, mert az angyal áldása szabadította fel őt.

Sok év telt el, mire megértettem a történetet. Akkoriban erősen kapaszkodtam a félelmeimbe. Azt hittem, hogy csak úgy lehetünk biztonságban, ha félünk.

A családom konkrétan beleplántálta a félelmet a gyerekekbe. Miután egyszer csúnyán megharapott egy kóbor kutya, és egy sorozat fájdalmas oltást kellett kapnom veszettség ellen, minden állattól félni kezdtem. Abban a hitben, hogy ez majd biztonságban tart, a szüleim bátorították a félelmemet. Ennek köszönhetően annyira felerősödött az állatoktól való félelmem, hogy fóbiává vált.

Huszonhét éves voltam, amikor Kaliforniába jöttem, hogy folytassam az orvosi egyetemet. Először az ismerőseimnél laktam, akiknek több kisgyerekük volt, meg egy hatalmas juhászkutyájuk ijesztően hosszú, sárga fogakkal. A gazdái próbálták elmondani, hogy a kutya szelíd és barátságos, de nekem nem volt bátorságom szembenézni a félelmeimmel. A pár hét alatt, amíg náluk laktam, az egész család összedolgozott, hogy biztosan mindig legyen legalább egy csukott ajtó köztem és a kutya között. Éjjelente szabadon mászkált a házban, én pedig nemcsak csukva tartottam a szobám ajtaját, hanem be is zártam.

Egyszer korán reggel felébredtem arra, hogy ki kell mennem a fürdőszobába. Még csak hat óra volt, és a család nagy része még nyilván aludt, úgyhogy a félelmem csapdába ejtett a szobámban. Vagy lehet, hogy valaki más is ébren van már ezen a korai órán? Óvatosan résnyire nyitottam az ajtót, és megkönnyebbülten hallottam meg, hogy a négyéves Bridget magában énekel a nappaliban. Ha elérek hozzá, mielőtt a kutya megtalál, ő kiküldheti az udvarra. A félelmemet legyőzve lábujjhegyen végigosontam a folyosón, és az ajtófélfánál állva bekukucskáltam a nappaliba. De Bridget nem magában énekelt. Ott volt a juhászkutya is, a szőnyegen hasalva. Kis rózsaszín pizsamájában Bridget is ott hasalt a szőnyegen. Egy tubus fogkrém és egy fogkefe volt a kezében, és a kutya hatalmas fogait sikálta, miközben egy reklámdalocskát énekelt neki: „Mosd a fogad Pepsodenttel, és fehér lesz, mint a friss tej!” A kutya szája tele volt habbal, és annyira vadul csóválta a farkát, hogy zengett alatta a padló. Mély levegőt vettem, és kitört belőlem a nevetés.

Egyetlen szempillantás alatt megszabadultam a félelemtől, amely húsz éven át szorosan tartott a markában. Abban a pillanatban tudtam, hogy nem azoktól az állatoktól félek, amelyek itt élnek ebben a világban; csakis azoktól félek, amelyek az elmémben élnek. A félelmem nem tartott biztonságban az állatoktól; csak elválasztott engem a szeretetüktől. Később, amikor megtaláltam a saját lakásomat, megmentettem egy hatalmas vörös kandúrt. Azóta is mindig egy-egy szeretett állat társaságában élek. Az a pillanat a nappaliban ötven éve volt, és az az angyal azóta is mindennap megáld.

Sokunkban, akik úgy érezzük, hogy nincs bátorságunk szembenézni a félelmeinkkel, lehet, hogy több bátorság van, mint gondolnánk. Ha sok félelmed van, ahhoz is bátorság kell, hogy szóba állj egy idegennel, hogy felvedd a telefont, vagy elmenj a boltba kenyérért. Vagy hogy hangosan megszólalj. A bátorság – ahogyan a nap mint nap munkába vett izmok – megerősödik, ha használjuk. Egy napon, amikor azért szedjük össze a bátorságunkat, mert valami igazán fontos dologról van szó, először döbbenhetünk rá hatalmára és erejére.

A Merj gyógyulni című könyvből az is kiderül, hogy meglepő módon a bátorság nem a félelem ellentettje. A félelem ellentettje az öröm. Régen azt hittem, hogy az öröm és a boldogság ugyanaz, pedig az öröm sokkal maradandóbb a boldogságnál. Az örömkapacitásunk az élettel való fenntartás nélküli kapcsolat folyománya; abból ered, hogy hajlandók vagyunk szembenézni azzal, ami jön, akármi legyen is az. Nyíltság, mely túlvisz az élet irányítására irányuló vágyon, és eljuttat az élet ünneplésének képességéhez. Az élettel fenntartott ellenséges kapcsolattól eljuttat odáig, hogy megtapasztaljuk mindazt a titkot és csodát, mely az élet legmélyén található. És végül meggyógyíthat.

Mindenkiben van egy olyan rész, amely túlmutat azon, ahol az eredmények a legfontosabbak, egy olyan hely, ahol a nyertes/vesztes mentalitás megszűnik – a félelemmel együtt, amely ezen hízik. A Merj gyógyulni által ajánlott választási lehetőség: bízzunk az életben magában, és a felismerésben, hogy talán nincs mit veszítenünk, csak ha nem játszunk. Ez a csodálatos könyv arról szól, hogy értsük meg és fogadjuk el a félelmeinkben rejlő áldást, és ismerjük fel, hogy a félelmeink képesek elvezetni minket a gyógyuláshoz, a szabadsághoz és az örömteli élethez. Nincs olyan élő ember, aki ne találna gyógyírra benne.

Dr. Rachel Naomi Remen

A Kitchen Table Wisdom és
a My Grandfather’s Blessings
New York Times-sikerlistás szerzője

Mill Valley, Kalifornia, 2014

BEVEZETŐ

A félelem csak megfordított hit; a jó helyett a rosszban.

FLORENCE SCOVEL SHINN

Amikor behajtottunk egy alagútba a Colorado Springsben található festői Pikes Peak felé vezető úton, az unokatestvéremmel, Rebeccával erős Thelma és Louise-érzésünk volt a lehajtott tetejű nyitott kocsinkban, ahogy a nyári szélben lobogott a hajunk. Még egészen az alagút elején jártunk, amikor megláttuk, hogy egy autó torlaszolja el az utat. Két férfi állt a kocsi mögött, és a csomagtartó fölé hajoltak, mintha defektet kaptak volna, és éppen a pótkereket keresgélnék. Fékeztünk, és már nagyon lassan haladtunk, amikor a két férfi hirtelen hátraarcot csinált, és felénk kezdett futni – símaszk takarta az arcukat, a kezükben pedig fegyver villant. Mivel a tetőnk le volt hajtva, és az egyirányú alagútból nemigen lehetett kitolatni, jól látszottunk, teljesen sebezhetők voltunk, és csapdába kerültünk. Minden sejtem összeszorult a testemben, amint a maszkos férfiak futva megtették azt a pár lépést, ami elválasztotta őket a kocsinktól. A szívem vadul kalapált, és a vérem olyan hangosan zúgott a fülemben, hogy alig hallottam, amint ránk kiabáltak, hogy adjuk oda nekik a táskánkat.

Féltem, de abban a pillanatban egy másik részem vette át az irányítást. A helyzet minden apró részletét éles tudatossággal érzékeltem; egyszerre figyeltem a két maszkos fegyverest, azt, hogy hol van Rebecca, hogy mennyire átérzem, ő mit érez, valamint a saját testem érzeteit is. És bár féltem, valami furcsa nyugalom szállt meg, amint ez a… valami átvette az irányításomat, és végignavigált a helyzeten.

Amikor az egyik férfi elkérte a táskámat, a nyugodt részem figyelte, ahogy előhúzom az ülés alól, és átadom neki. Nem volt benne túl sok érték – pár dollár, valami hitelkártya és egy rúzs. Az egyik rabló átkutatta a táskámat a virsliujjaival; hatalmas aranygyűrűt viselt. Kivette a jogosítványomat, és zsebre vágta. Olyan közel hajolt hozzám, hogy éreztem az alkoholos leheletét, amint kitépte a hajamból a lófarkamat összefogó hajgumit és az ezüst hajcsatomat, úgyhogy a hajam most már eltakarta a szememet.

Hallottam, amint az egyikük ráordít Rebeccára, hogy azonnal szálljon ki a kocsiból. A nyugodt részem kimondott szavak nélküli mentális üzenetet küldött neki: Tedd, amit mond, és nem lesz bajunk. De Rebecca vitába szállt a férfival, aki zsebre vágta a fényképezőgépét.

– Nem tarthatnám meg legalább a filmet? – könyörgött.

A férfi elismételte, hogy húzzon ki a kocsiból. A szemem sarkából láttam a halántékához emelt fegyver alakját. Végre engedelmeskedett, és odaállt mellém – az arcunk odapréselve az alagút hideg betonfalához, a karunk magasra emelve.

Akkor megéreztem a tarkómhoz tartott hideg pisztolycsövet. Megdermedtem, de a nyugodt részem ezt suttogta: Csak lélegezz. Semmi hirtelen mozdulat! A fegyvert még mindig a fejemhez szorította, amikor pisztolylövést hallottam, és egész testemben reszketni kezdtem. Elektromos löketek jártak át, és felfordult a gyomrom. Nem éreztem fájdalmat, de azt igen, hogy valami meleg folyadék csorog le az arcomon. Letöröltem a kezemmel és megnéztem – a sebészként igen jól ismert mélyvörös színre számítottam. De nem a vérem volt az. Csak a verítékem lehetett.

Felmértem a helyzetet – próbáltam mind az öt érzékemmel érzékelni, hogy mi történik. Éreztem a puskapor szagát. Hallottam a lépéseket az aszfalton és a támadóink nehéz légzését. Figyeltem, hogy hallok-e más autókat közeledni, de nem hallottam. Érzékeltem Rebeccát magam mellett, és azt is, hogy az ő energiája még az enyémnél is nyugodtabb volt. Jött egy széllökés, és belefújta a hajamat a szemembe. Semmit nem láttam, úgyhogy a többi érzékem kiélesedett.

Az elmém gyorsan feldolgozta a pisztolylövést. Mi történt? Ha engem nem lőttek le, akkor Rebeccára lőttek? A hullámszerűen rám törő pánikban rájöttem, hogy rosszabb lenne túlélni a családtagom és legközelebbi barátnőm halálát, mint ha engem ölnének meg. Aztán Rebecca köhögött, és elárasztott a megkönnyebbülés. Még mindketten életben voltunk.

A két férfi továbbra is a fegyverrel hadonászva megparancsolta, hogy forduljunk meg, menjünk a kocsink mögé, és feküdjünk hasra az aszfalton. Tettük, amit mondtak, majd az egyikük azt kiáltotta:

– És most ne mozduljatok!

Aztán pisztolylövéseket hallottam, és éreztem, amint éles kődarabok csapódnak a meztelen vádlimhoz. Csend lett – majd nehéz légzést hallottam és elfojtott suttogást, amit nem értettem, és amelyet gyors, dobogó léptek zaja követett. Kocsiajtók nyíltak és csukódtak, majd zajosan beindult egy motor, és kerekek csikorogtak. Az autó elhúzott, és minden nagyon csendes lett.

Végtelennek tűnő, hosszú ideig feküdtem ott. Az arcom még mindig tüzelt az aszfalton. Végül meghallottam egy kocsit, ami abból az irányból jött, amerre a fegyveresek elmenekültek. A motort leállították. Két ajtó kinyílt és becsapódott. Lágy hangon kérdezte meg egy férfihang, hogy jól vagyunk-e.

Felnéztem; két túrázáshoz öltözött férfi állt felettünk.

– Szükségük van segítségre?

Elmúlt a veszély…

AMIKOR A FÉLELEM A BARÁTOD

Amit a testem és az elmém a rablás során megtapasztalt, az igazi félelem volt – az a fajta félelem, amit a testünknek rendesen éreznie kell, amikor veszélyben forog az életünk. A félelem azt a válaszreakciót váltotta ki belőlem, amit Walter Cannon fiziológus a Harvardon több évtizede „üss vagy fuss” reakciónak vagy „stresszreakciónak” nevezett el. Ez egy egészséges túlélési mechanizmus, mely teljes készültségre kapcsolta a testemet arra az esetre, ha el kellett volna futnom a támadóim elől, vagy herkulesi erőt kellett volna kifejtenem ahhoz, hogy megmentsem Rebecca életét vagy a sajátomat. Ha valaki pisztolyt tart a fejedhez, a félelem nagyon jól jön. Az a dolga, hogy megvédjen.

Ilyen típusú félelem nélkül besétálhatsz egy forgalmas út közepére, csörgőkígyóval barátkozhatsz, ejtőernyő nélkül ugorhatsz ki egy repülőgépből, éjjel kettőkor sétálgathatsz egy veszélyes környéken, vagy őrizetlenül hagyhatod a kisgyerekedet a medence partján. Ha megfelelő stresszreakciót vált ki valami belőled, a tested természetes túlélési mechanizmusai segítenek megvédeni magadat és a szeretteidet. A megfelelő fajta félelem ily módon vigyázhat az egészségedre. Még az életedet is megmentheti.

Ritkán esik meg azonban, hogy az életed komolyan veszélybe kerül. Az ősembereknek sokkal gyakrabban volt szükségük ezekre az ősi ösztönökre, hiszen nagyon sebezhetők voltak a ragadozókkal, az elemekkel, az éhínséggel és a betegségekkel szemben. A dolgok azonban változtak azóta. A könyv olvasói közül keveseket fenyeget olyan veszély, hogy megeszi egy tigris, vagy éhen hal. Ma az életünket leginkább megkeserítő félelmek csak a képzeletünkben léteznek. Nem valódi fenyegetések ezek, az agy ősi részében lévő amygdala azonban nem tudja megkülönböztetni a kettőt, ezért az idegrendszer megrekedhet a felesleges stresszreakciókban. A figyelmeztető mechanizmusaink rosszul működnek, emiatt szükségtelenül félünk, ami pedig rombolja az egészségünket, és felesleges szenvedéshez vezet.

Ha a félelem árthat és boldogtalanná tehet, könnyen feltételezheted, hogy a félelem olyasvalami, amitől meg kell szabadulnod. Lehet, hogy most azt képzeled, hogy az „egészségesen enni” és „többet mozogni” típusú újévi fogadalmak mellé beillesztheted a „félelemből való kigyógyulást” is. A könyvemben azonban nem ezt fogom tanácsolni. Arra foglak biztatni, hogy alakítsd át a félelemmel való kapcsolatodat, hogy maga a félelem gyógyítson meg.

Hagyjuk ezt most leülepedni egy kicsit. Mi van, ha a félelem nem is olyasmi, amit kerülni kell, aminek ellen kell állni, vagy ami miatt szégyenkezni kell? Mi van, ha a félelem azért van itt, hogy segítsen? Mi van, ha a félelem az az ujj, amely rámutat mindarra, ami közötted és a valódi jólléted között áll? A legtöbben rengeteg energiát fordítunk arra, hogy az egész életünket úgy szervezzük, hogy elkerülhessük, amitől a legjobban félünk. A félelem azonban ébresztő üzeneteket hozhat az életben, hogy rányissa a szemedet mindarra, ami az életedben gyógyításra szorul. Ha például van tető a fejed felett és pénz a bankszámládon, de félsz, hogy elszegényedsz, a félelem olyan mintákra mutathat rá, amelyeket még gyerekkorodban tanultál a pénzhiányról. Ahhoz, hogy megtapasztald a bőség békéjét, előfordulhat, hogy foglalkoznod kell a pénzzel kapcsolatos korlátozó meggyőződéseiddel, amelyek visszatartanak a pénzügyi felvirágzástól. Ha félsz megmutatni a sebezhetőségedet és kitárni a szívedet a szeretet előtt, a félelem üzenhet neked a múltadban előforduló és máig gyógyítatlan szívfájdalmakról, amelyek gyengéd, szeretetteljes ellátást igényelnek. Ha félsz, hogy megbetegedhetsz, a félelem azt jelezheti, hogy ne adj másoknak mindent, és kezdj odafigyelni a saját igényeidre is. A félelem értékes üzenetet hordoz, és ha hajlandó vagy odafigyelni rá, ahelyett hogy elszaladnál előle, a félelmed segíthet felgyorsítani a tested, az elméd és a lelked gyógyulását.

Ha össze akarsz barátkozni a félelemmel, tudnod kell, hogyan reagálj rá, amikor eláraszt. Ha közvetlen veszélyben van az életed, a félelem adja az extra üzemanyagot a cselekvésedhez. Ha azonban az, amitől félsz, csak a képzeletedben létezik, rajtad a sor, hogy kibogarászd a félelem által közvetíteni próbált üzenetet; különben átveszi feletted az uralmat, és ő fogja irányítani a döntéseidet. A félelemmel való kapcsolatod átalakításához az kell, hogy meg tudd különböztetni azt a félelmet, amelyik valós, fennálló veszélyekre mutat, attól, amelyik csak a saját vakfoltjaidra és a fejlődésed korlátjaira mutat rá az életedben. De hogyan érheted ezt el?

Azok a pszichológusok, akik a pszichoterápia Elfogadás és Elkötelezettség Terápiának (ACT, Acceptance and Commitment Therapy) nevezett ágát képviselik, különbséget tesznek „tiszta fájdalom” és „piszkos fájdalom” között. A tiszta fájdalom valódi életesemények következménye – egy szerettünk elvesztése, szívfájdalom vagy például valamilyen sérülés. A piszkos fájdalom általunk megírt mentális történetek és a saját fájdalmas életeseményeinkről alkotott megítéléseink eredménye. Tegyük fel például, hogy szakít veled a kedvesed. Ez tiszta fájdalmat okoz. A piszkos fájdalom akkor következik, ha egész történetet találsz ki arról, hogy nem vagy eléggé szexi vagy okos ahhoz, hogy méltó legyél a srác szerelmére, aki dobott, aztán a saját megítélésedtől szenvedsz tovább. Tiszta fájdalmat akkor érzel, amikor eltöröd a lábadat baseballozás közben. A piszkos fájdalom annak az eredménye, ha meggyőzöd magad arról, hogy ki fognak rúgni a csapatból, elveszíted az ösztöndíjadat, soha többé nem fogsz tudni játszani, és értéktelen leszel.

A félelem érzései is hasonlóan oszlanak meg. Eredetileg ez a megoszlás ihletett arra, hogy arról írjak, amit „tiszta félelemnek” és „piszkos félelemnek” akartam elnevezni. Aztán aggódni kezdtem, hogy a „piszkos félelem” kifejezés esetleg a szégyen érzését keltheti fel azokban, akiket ez az érzés akadályoz. A folyamatban, melynek során hagyod, hogy a félelem gyógyítson, nincs helye az ítélkezésnek. Úgy döntöttem, hogy inkább „igazi félelemről” és „hamis félelemről” fogok beszélni, hogy tisztán lásd, hogyan használd a félelem által átadott információt úgy, hogy az ihletett cselekvésre késztessen. Az igazi félelem olyan félelem, amely szükséges stresszreakciókat vált ki a saját védelmedben. Az igazi félelem akkor üt be, amikor az életed forog veszélyben, és azt jelzi neked, hogy CSINÁLJ VALAMIT, mégpedig azonnal! Az igazi félelem életmentő tettekre sarkallhat, és a szeretteidet is segít megóvnod a veszélytől.

A hamis félelem a piszkos fájdalomhoz hasonlóan csak a képzeletedben létezik. Ennek a hangja súgja a füledbe, hogy a férjednek viszonya van, pedig erre gyakorlatilag nincs bizonyítékod – csakis az ad alapot a gyanakvásra, hogy az apád megcsalta az anyádat. A képzeleted nyaggat folyton azzal, hogy a főnököd arra készül, hogy kirúgjon, pedig éppen most kaptál fizetésemelést. Ez a félelem sugallja, hogy nem szeret senki, és egyedül fogod végezni, pedig szép számmal vannak körülötted olyanok, akik bármit megtennének érted. Ez az attól való félelem, hogy az utcára kerülsz és koldusbotra jutsz, pedig most, még ha apad is a bankszámládon lévő összeg, ki tudod fizetni a lakbért, és van mit enned.

A földön minden ember átél mind igazi, mind hamis félelmeket, és mind a kettő segíthet. Az igazi félelem szó szerint megvéd, ha te magad vagy egy szeretted veszélyben van, és a hamis félelem is segíthet, ha hagyod, hogy tanítson téged. Ebben a könyvben azt mutatom meg, hogyan áshatod elő a természetes bátorságodat, hogy a hamis félelem a fejlődésedet segíthesse, ahelyett hogy tönkretenné az életedet, aláásná az egészségedet, és megfosztana az örömtől. Ahelyett hogy vakon teljesítenéd a hamis félelemben gyökerező gondolataid parancsait, megtanulhatod kiszűrni a félelem üzeneteit azáltal, ha hagyod, hogy az általam „belső őrlángnak” nevezett részed lefordítsa őket neked.

A BELSŐ ŐRLÁNGOD

A belső őrlángod az a mindig sugárzó, mindig ragyogó, százszázalékosan eredeti isteni szikra, amely a lényed legmélyén lakozik. Nevezd a lelkednek, a szellemednek, a valódi énednek, a Krisztus-tudatosságodnak, a Buddha-természetednek, a magasabb énednek vagy a belső gyógyítódnak – ez a részed a tiszta tudat. Abban a pillanatban, amikor a lényed elképzelése megfogant, ez a szikra meggyulladt, és azóta is folyamatosan ragyog.

A belső őrlángodnak, bátorságod bölcsőjének, megvan az ereje ahhoz, hogy a hamis félelmed félelmes, bátorságcsökkentő gondolatait olyan üzenetekké alakítsa át, amelyek a lényegedből gyógyítanának meg. Ennek a bölcs részednek a hangja jelenik meg intuíció képében, és a hamis félelem által tüzelt gondolatokkal ellentétben erre mindig rábízhatod magad, hogy vezesse a tetteidet. Ha megtanulod meghallani ezt a hangot és engedelmeskedni az iránymutatásának, hihetetlen bátorságra fogsz szert tenni. Mark Nepo filozófus Unlearning Back to God című könyvében nagyon szépen írja le ezt a részedet az éned eredeti, megronthatatlan központjaként: „Mindenki egy teljesen tehermentes folttal születik, ahol nincsenek elvárások és megbánás, ahol nincs ambíció és szégyenkezés, sem félelem vagy aggodalom; ez a kegyelem köldökfoltja, ahol Isten először érintett meg minket. A kegyelemnek ez a foltja bocsátja ki a békességet.”

Nem kell vallásosnak vagy különösebben spirituális gondolkodásúnak lenned ahhoz, hogy ráhangolódj belső őrlángod iránymutatására. Csak hajlandónak kell lenned visszaemlékezni annak igazságára, hogy ki vagy valójában. A belső őrlángod soha, még az életed legsötétebb időszakaiban sem ég ki, de elhomályosulhat – és ha elveszíted a kapcsolatot a lényednek ezzel a lényegi részével, nagyon valószínű, hogy hagyni fogod, hogy a hamis félelmek irányítsák az életedet. Amikor nem kapcsolódsz rá a belső őrlángodra, nem hallod az üzeneteket, amelyeket a hamis félelmek át akarnak adni neked, tehát a félelem nem fog tudni meggyógyítani. Ehelyett nemcsak hogy boldogtalanná tesz, hanem, amint azt a könyvben később bebizonyítom, még meg is betegíthet, vagy akár meg is ölhet.

Ez történt velem, miután pisztolyt tartottak a fejemhez.

HOGYAN SZENVEDTEM A HAMIS FÉLELEM MIATT?

A Colorado Springsben történtek után rémálmaim voltak: láttam Rebeccát a fekete aszfalton feküdni egy hatalmas vértócsában, vagy éreztem a fejemhez szorított fegyvercsövet, hallottam a lövést, és éreztem, amint meleg folyadék csurog végig az arcomon, amely, miután hozzányúltam, vörösre festette a kezemet. Több mint egy évig többször is erre riadtam éjszakánként zakatoló szívvel, elektromos szurkálásokkal az egész testemben, miközben hangosan zúgott a vérem a fülemben.

Egy éjszakai ügyeletemen a kórházban szülész-nőgyógyász rezidensként a folyosón toltam éppen egy beteget egy kerekes hordágyon, amikor hirtelen, minden „jogos” kiváltó inger nélkül előjött bennem a jelenet. Míg a kognitív elmém tudta, hogy biztonságban vagyok, a testem pániküzemmódba kapcsolt. Mivel napi tizenhat órát dolgozó elfoglalt rezidens voltam, nem kerestem szakértő segítséget, ahogy kellett volna. Ehelyett végigbukdácsoltam a rablótámadás utólagos hatásain, ami ráadásul pont egybeesett a házasságom felbomlásával.

Már a Colorado Springs-i incidenst megelőzően is számtalan félelem terhelt. Féltem attól, hogy megerőszakolnak hajnali négykor a tömegközlekedési eszközökön a kórházba menet. Rettegtem, hogy valamit elszúrok a kórházban, és ez valakinek az életébe kerülhet. Féltem, hogy csalódást okozok a szüleimnek. Aggódtam, hogy soha nem lesz belőlem elég jó orvos. Féltem, hogy a válás után egyedül maradok. Még a csótányoktól is rettegtem. Izgultam, nehogy átlásson valaki a tökéletesség maszkján, amit abban a reményben viseltem, hogy így a sok-sok hibám ellenére is szeretnek és elfogadnak majd engem.

Colorado Springs után azonban már mindentől féltem – a sötétségtől, a hangos zajoktól, a szép kilátást nyújtó helyektől, a nyitott tetejű kocsiktól, a repülőgépektől, az idegenektől a parkban, attól, hogy elveszítek valakit, akit szeretek, vagy hogy újra szerelmes leszek. Még attól is féltem, hogy bárkinek beszéljek az incidenst követően fellépő pánikról; féltem, hogy gyengének tűnhetek, féltem, hogy ez megárt a szakmai hírnevemnek, féltem, hogy valaki majd Xanaxot ír fel nekem, amire rászokom, és a rehabon végzem, vagy, ami még rosszabb, kényszerzubbonyt húznak rám, és bezárnak valahova.

Amikor a fejemhez nyomták azt a pisztolyt, a félelem, amit éreztem, igazi félelem volt. Az életem valóban veszélyben forgott. Minden ezt követő félelem azonban már hamis volt. Kizárólag a képzeletemben léteztek, és azok közül, amiktől féltem, semmi sem következett be. Ezek a hamis félelmek kétségbeesetten próbáltak felrázni, hogy felébredjek, és megmutathassák nekem az igazságot: hogy poszttraumás stressz szindrómában szenvedek. Könyörögtek, hogy keressek segítséget, de én akkor még mindig mélyen aludtam, nem álltam kapcsolatban a belső őrlángommal, és nem tudtam, hogy a félelem csak akkor gyógyíthat meg, ha megnyílok erre a lehetőségre. Ehelyett rengeteg felesleges szenvedést okoztak az életemben ezek a hamis félelmek. A hamis félelem fejemben visító hangjainak a kakofóniájában a végén úgy éreztem, hogy elvesztem, egyedül vagyok, és ki vagyok téve a veszélyes világ kényének-kedvének.

Nem kellett volna, hogy meglepjen, hogy mindezek közben egy rutinvizsgálat során az orvosom észrevette, hogy riasztóan magas a vérnyomásom. Egy szívspecialistához küldött, ahol aztán még több kóros dolog kiderült: szívzörej, szívritmuszavar és még magasabb vérnyomás. A kardiológus a hipertónia olyan másodlagos okaira is felhívta a figyelmemet, amelyek talán felvihették a vérnyomásomat – veseverőér-szűkület, mellékvesetumor, pajzsmirigy-túlműködés, Cushing-szindróma –, de minden más leletem normális volt.

A diagnózis így szólt: „krónikus magas vérnyomás”, és az orvos háromféle gyógyszert írt fel nekem. A vérnyomásom azonban ezekre sem reagált. Az orvosok megállapították, hogy a betegségem krónikus, az életem hátralévő részében gyógyszereket kell majd szednem, és hogy – mivel komolyan magas a vérnyomásom, és fiatalon diagnosztizálták – valószínűleg fiatalon fogok meghalni szívbetegségben. Soha az egyik orvosom sem kérdezte meg, hogy mi egyéb zajlik éppen az életemben, és mivel az egészségügyben nekem is az elme és a test elkülönülését tanították, bennem sem merült fel egyszer sem, hogy a magas vérnyomásom és a szívproblémáim esetleg összefügghetnek megszámlálhatatlan félelmemmel.

Ez majdnem tizenöt évig ment így; akkor végeztem a kutatást a Gyógyulás gyógyszerek nélkül – Bizonyíték az öngyógyítás hatékonyságára című könyvemhez, és csak akkor értettem meg teljes mértékben, hogy a félelem hogyan térítette el nemcsak az elmémet, hanem a testemet is. Nemcsak a magánéletemben és a karrieremben zajló dolgok érzelmi és spirituális utóhatásaitól szenvedtem a rablástól kezdve a váláson át a kimerítő munkámmal járó stresszig. Az idegrendszerem teljesen felpörgött, és ez a testem minden sejtjére kihatott egy sereg nagyon összetett hormonális reakción keresztül, ami megbetegített.

Ha nem ébredtem volna rá, hogy egy ismételten kiváltott stresszreakció mennyiféle módon járul hozzá nemcsak a magas vérnyomásomhoz és a szívproblémáimhoz, hanem egy sor egyéb egészségügyi problémához is, amelyek sújtottak, valószínűleg még mindig szedném azt a hétféle gyógyszert, amit az orvosaim végül felírtak nekem. De szerencsére felébredtem. Kezdtem megérteni, hogy ha nem vagyunk kapcsolatban a belső őrlángunkkal, hogyan vezethet a hamis félelem oda, hogy megtagadjuk a saját igazságunkat, és hogy a saját személyes integritásunk ilyetén elárulása hogyan teszi fogékonnyá a testünket a betegségekre. Az a sokkoló igazság, amelyre rájöttem, mindennek ellentmondott, amit az orvosi képzés tizenkét éve alatt tanultam – ez pedig kiborította az egómat, mivel mindent, amit az orvoslásról gondoltam, meg kellett kérdőjeleznem.

A BETEGSÉG PSZICHO-SPIRITUÁLIS GYÖKEREI

Akkoriban még nem értettem, hogy ez a bennem zajló tudati váltás arról, hogy mit jelent „egészségesnek” lenni, nemcsak a fizikai testemet alakítja majd át, hanem elindít a mélységes spirituális keresés és felfedezés útján. Míg én még mindig csak tanulom, hogy mi teszi a testet teljesen egészségessé, az egyik dolog, amire a saját személyes tapasztalásom után rájöttem, és amit az évek során a páciensekkel dolgozva is észrevettem az, hogy meddő dolog úgy megközelíteni a betegségmegelőzést és -kezelést, hogy nem tanuljuk meg azoknak a hamis félelmeknek az átalakítását is egyben, amelyek fogékonnyá tesznek a betegségekre, és hogy nem tanuljuk meg, hogyan hagyjuk, hogy meggyógyítsanak.

Bár sok orvos és más egészségügyi dolgozó ébred rá erre az igazságra, és egyre több felkészült beteg fogadja el a gondolatot, hogy a félelem és a betegség összefüggésben állhat egymással, az orvosi közösség más tagjai számára ez még ma is radikális elképzelés. Még mindig elsősorban a betegség biokémiai okaira összpontosítanak, anélkül hogy számottevően foglalkoznának azokkal a pszicho-spirituális tényezőkkel, amelyek bizonyított hatással vannak a test biokémiájára. Bár az integratív orvoslás iránti érdeklődés erősödése tudatosította az emberekben néhány olyan hozzáadott tényező egészségjavító hatását, mint az étrend, a testgyakorlás, a gyógyszerek természetes alternatívái, a kiegészítő és alternatív orvoslás, valamint a stresszkezelés eszközeiként bevetett meditáció és jóga, még mindig túl kevés figyelmet szentelnek a betegség spirituális okainak és az olyan diagnosztikai és kezelési módszereknek, amelyeket évezredek óta alkalmaznak a gyógyítók a lelki egészség visszaállítására. Az orvoslásnak ez a nagyon kevéssé kiaknázott területe – a tudomány és a spiritualitás találkozási mezője – lett mélyreható kutatásom célpontja mind személyes, mind szakmai szempontból.

Az orvoslás ezen aspektusára irányuló szenvedélyes kutatásom nem csak a saját öngyógyító utamat ösztönözte; ez lett a melegágya a Dr. Lissa Rankin’s Whole Health Medicine intézetnek, mely képzési programokat ajánl orvosoknak és más egészségügyi dolgozóknak olyan úttörő felfogású vendégorvos-előadók bevonásával, mint Rachel Naomi Remen, Bernie Siegel, Larry Dossey, Christiane Northrup, Aviva Romm, Sara Gottfried és Pamela Wible, valamint egyéb „forradalmárok” szereplésével, mint Martha Beck életviteli tanácsadó, Bruce Lipton sejtbiológus, Steve Sisgold testintelligencia-terapeuta, Martín Prechtel maja sámán, valamint a szabadtánc-gyógymód szakértője és a Nia megalapítója, Debbie Rosas. A programban részt vevő látó-gyógyítókkal együtt az egészségügy meggyógyítása a közös küldetésünk azáltal, hogy újraegyesítjük az orvoslást a szívével és a lelkével, a betegeket pedig arra biztatjuk, hogy úgy is javítsák az egészségüket, hogy összeszedik a bátorságukat, és hagyják, hogy a félelem táplálja a fejlődésüket belső őrlángjuk bölcsességének és bátorságának vezetésével. Ha hagyjuk, hogy a belső őrlángunk átvegye az irányítást az életünkben, nemcsak a felesleges szenvedéstől szabadulunk meg, hanem az optimális egészség felé vezető utat is kikövezzük.

DR. LISSA RANKIN

Gyógyulás gyógyszerek nélkül

307 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

Bizonyíték van rá, hogy elménk megváltoztatásával gyökeresen megváltoztathatjuk a testünket. Ahogy arra is, hogy az egészségtelen gondolatok megbetegítenek. És nem csak mentálisan. Élettanilag. Hogyan lehetséges ez? Ne aggódjanak. Pontosan elmagyarázom, hogyan lesz betegség az egészségtelen gondolatokból és érzelmekből, és hogyan segítik a test felépülését az egészséges gondolatok és érzelmek.

Amikor maga is betegeskedni kezdett, Dr. Lissa Rankin úgy érezte, hiányzik valami a hagyományos orvosi módszerekből: a felismerés, miszerint a test képes helyrehozni magát, és az a módszer, ahogyan a tudat erejével aktivizálhatjuk ezt a képességét. Kutatásai során rájött, hogy az egészségügy immár ötven éve igazolta a test öngyógyító képességének létezését.

„Gondolatainkban több az orvosság, mint korunk számtalan káprázatos felfedezésében.”

A könyv segítségével felfedezhetjük azt a tudományos eredményeken alapuló, forradalmian új módszert, aminek használatával diagnosztizálhatjuk életünk spirituális, környezeti, táplálkozási és kapcsolati zavarait, hogy új utakra lépjünk, és a testünk meggyógyíthassa saját magát.

„Nem a testen múlik, hogyan élünk. A test azt tükrözi vissza, ahogyan élünk: élettapasztalataink összességének a tükörképe.”

A szerzőről:

Dr. Lissa Rankin orvos, újítók és gyógyítók tanácsadója, író, előadó, blogszerző, egészségügyi és jólléti internetes közösségek létrehozója. Rajta van az Egyesült Államok tíz legfontosabb „twitter-doktorának” listáján.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu

00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu