A SZABADSÁG ÖTVEN ÁRNYALATA

E. L. James

Libri Kiadó

Copyright © 2012 by Fifty Shades Ltd

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Fifty Shades of Freedom, Arrow Books, 2012

Borítófotó © Getty Images

A sorozat korábban Master of the Universe címmel, más szereplőkkel, online jelent meg, Snowqueen’s Icedragon szerzői álnév alatt.

Fordította Farkas Melinda

ISBN 978-963-310-811-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Jennifer McGuire és Richard Ogle

A borítót az eredeti alapján készítette Komlósi Dániel

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kállai Zsanett

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, szívből jövő szeretettel és hálával

És drága édesapámnak

Apa! Mindennap hiányzol

PROLÓGUS

Mami! Mami! Mami a földön alszik. Hosszú ideje alszik. Megrázom. Nem ébred fel. Szólogatom. Nem ébred fel. Ő már nincs itt, mami mégsem ébred fel.

Szomjas vagyok. A konyhában széket húzok a mosogatóhoz, és iszom. A víz ráloccsan a melegítőmre. Koszos a melegítőm. Mami még mindig alszik. Ébredj fel, mami! Mozdulatlanul fekszik. Hideg. Fogok egy takarót és ráterítem, azután lefekszem mellé a ragacsos zöld szőnyegre.

Korog a pocakom. Éhes vagyok, de mami még mindig alszik. Két autóm van. Egy piros és egy sárga. A zöld autóm eltűnt. A padlón versenyeznek, ahol a mami fekszik. Mami szerintem beteg. Keresek valamit enni. A fagyasztóban találok borsót. Hideg, ezért lassan eszem. Csak még jobban megfájdul a pocakom. A mami mellett alszom. A borsó elfogyott. A fagyasztóban van valami. Fura a szaga. Megnyalom, és hozzáragad a nyelvem. Lassan eszem. Nagyon rossz az íze. Iszom egy kis vizet. A mami mellett játszom az autóimmal, ott is alszom. Mami nagyon hideg, és nem ébred fel. Az ajtó kivágódik. Betakarom a mamit. A picsába. Itt meg mi a szar történt? Ó, ez az elbaszott ribanc. Bassza meg. A picsába. Kotródj az utamból, te vakarék. Belém rúg, és a padlóba veri a fejemet. Fáj. Hív valakit, azután elmegy. Bezárja az ajtót. A mami mellett fekszem. Fáj a fejem. Egy rendőr néni jön. Ne. Ne. Ne. Ne érjem hozzám. Ne érjen hozzám. A mamival maradok. Ne. Ne jöjjön ide. A rendőr néninél van a takaróm, és megfogja a karomat. Sikítok. Mami. Mami. Eltűnnek a szavak. Nem tudom a szavakat, és a mami sem hallhat. Nincsenek szavak.

– Christian! Christian! – Éles hangja kirántja Christiant a rémálomból, a kétségbeesés mély bugyraiból. – Itt vagyok! Itt vagyok.

Christian felébred. A lány hajol fölé, arcára barázdákat váj a gyötrődés, kék szeme könnyben úszik. A vállánál fogva rázza.

– Ana. – A hangja inkább csak suttogás, a félelemtől remeg az ajka. – Itt vagy.

– Persze hogy itt vagyok.

– Álmodtam valamit…

– Tudom. Itt vagyok. Melletted vagyok.

– Ana. – Christian szinte magába szívja a nevét, mint egy talizmánt a testét átjáró sötét, fojtogató rémülettel szemben.

– Sss, itt vagyok.

Ana hozzásimul, körbefonja, testének melege átjárja Christiant, a démonok meghátrálnak, a félelem elpárolog. Ő a napsugár, ő a fény… és az övé.

– Kérlek, ne veszekedjünk! – mondja rekedten, és a karjába zárja a lányt.

– Rendben.

– A fogadalmak. Nincs alárendeltség. Meg tudom csinálni. Kitalálunk valamit. – Elhadart szavaiban érzelmek, zavarodottság és aggodalom kavarog.

– Így lesz. Mindig megtaláljuk a megoldást – suttogja Ana, ajkát a férfiéra tapasztva elnémítja, visszahozza Christiant a jelenbe.

ELSŐ FEJEZET

A tengerifüves napernyőn át bámulom a legkékebb eget, azt a nyári, mediterrán kék eget. Elégedetten sóhajtok egy nagyot. Christian elnyúlva fekszik egy napozóágyon mellettem. A férjem. Az én szexi, csodaszép férjem, póló nélkül, levágott szárú farmerben épp egy könyvet olvas, amiben a nyugati bankrendszer összeomlását vetítik előre. Bizonyára nagyon izgalmas olvasmány, hiszen még sosem láttam, hogy ennyire lekötötte volna valami. Most inkább egyetemistának tűnik, nem gondolná az ember, hogy Amerika egyik legnagyobb magáncégének az elnök-vezérigazgatója.

A nászutunk végén itt henyélünk a találóan elnevezett Beach Plaza Monte-Carlo napsütötte tengerpartján, bár nem ebben a hotelben szálltunk meg. Kinyitom a szememet, és a távolban lehorgonyzott Fair Ladyt csodálom. Azon a luxusjachton lakunk. 1928-ban építették. A kikötő összes hajója között láthatóan ő a királynő: méltóságteljesen ringatózik a vízen. Innen egy gyerek viharvert játék hajójának tűnik. Christian imádja – elcsábult, és megvette. A fiúk és az ő játékszereik.

Visszafekszem, a Christian Grey-féle mixet hallgatom az új iPodomon, elszunyókálok a délutáni napfényben, és elmerülök a lánykérés emlékében. Édes istenem! Az a meseszerű eljegyzés a csónakházban… szinte érzem a mezei virágok illatát…

– ÖSSZEHÁZASODUNK HOLNAP? – duruzsolja Christian lágyan a fülembe, miközben a mellkasán fekszem kielégülten a csónakház virágokkal teli lugasában egy szenvedélyes szeretkezés után.

– Hm.

– Ez igen lenne? – Hangjában remény csendül.

– Hm.

– Vagy nem?

– Hm.

Szinte érzem, hogy elmosolyodik.

– Miss Steele, csak nem hoztam zavarba?

Elvigyorodom.

– Hm.

Felnevet, szorosan magához ölel, megcsókolja a fejem búbját.

– Akkor hát holnap, Vegasban.

Álmosan felemelkedem.

– Nem hinném, hogy a szüleim túlzottan örülnének ennek.

Fel-alá futkároznak az ujjai a hátamon, lágyan, simogatón.

– Mit szeretnél, Anastasia? Legyen Vegas? Hatalmas, díszes esküvő? Halljuk!

– Nem kell nagy… csak a barátok és a család… – Ránézek, és megindít a csillogó, szürke szeméből áradó félénk könyörgés. Vajon ő mit szeretne?

– Rendben – bólint. – Hol?

Megvonom a vállam.

– Esetleg itt, helyben? – kérdezi próbaképp.

– A családodnál? Nem bánnák?

Felnevet.

– Anyám a fellegekben járna a boldogságtól.

– Akkor legyen itt. Biztos vagyok benne, hogy anya és apa örülni fog.

Beletúr a hajamba. Lehetnék még ennél is boldogabb?

– Akkor hát megvan a helyszín, most már csak az a kérdés, mikor.

– Először meg kellene kérdezned az anyukádat.

– Hm. – Christian arcáról hirtelen elpárolog a mosoly. – Egy hónapot kaphat, nem többet. Nem bírok tovább várni, annyira akarlak.

– Hiszen a tiéd vagyok, Christian. Már jó ideje. De értem. Egy hónap múlva. – Megcsókolom a mellkasát, szűziesen, lágyan, majd ránézek, és csak nevetek tovább.

– Le fogsz égni. – Christian szavai ébresztenek álmomból, a fülembe suttog.

– Én csak tőled kaphatok lángra.

A legédesebb mosolyommal üdvözlöm. Késő délután van, a nap már lemenőben, de engem eláraszt Christian ragyogása. Elvigyorodik, és gyors mozdulattal behúzza a napozóágyamat az ernyő árnyékába.

– El a mediterrán napról, Mrs. Grey.

– Köszönöm a figyelmességét, Mr. Grey.

– Számomra a megtiszteltetés, Mrs. Grey. Egyáltalán nem vagyok figyelmes. Ha leégsz, nem érhetek majd hozzád. – Szemöldöke felszalad, szeme vidáman csillog, a szívem majd felrobban. – De szerintem ezt te is tudod, és csak nevetsz rajtam.

– Valóban? – Próbálom adni az ártatlant.

– Igen, pontosan tudod. Szinte mindig. Ez az egyik dolog, amit szeretek benned. – Hozzám hajol, és megcsókol, játékosan harapdálja az ajkamat.

– Azt hittem, bekened a hátamat. – Lebiggyesztem a szám szélét.

– Mrs. Grey, ez egy piszkos feladat… de nem utasíthatom vissza. Üljön fel! – parancsolja ellentmondást nem tűrő hangon. Felemelkedem, és máris aprólékos munkába kezdenek erős, de finom ujjai. Beborít a naptej.

– Igazán imádni való vagy. Szerencsés vagyok – mormolja, miközben a mellemen munkálkodó ujjai szétkenik a krémet.

– Nagyon is, Mr. Grey. – Félénk tekintetemet rászegezem pillám árnyékából.

– Maga a megtestesült szerénység, Mrs. Grey. Forduljon meg, a hátát is be akarom kenni.

Nevetve hasra gördülök, ő meg kikapcsolja az eszméletlenül drága fürdőruhám csatját.

– Mit szólnál, ha én is monokiniznék, ahogy a többi nő a strandon? – kérdezem.

– Nem örülnék – vágja rá. – Már az sem tetszik, hogy ennyire aprócska ez a felső. – A fülemhez hajol, és suttogva folytatja: – Ne kísértsd a szerencsédet.

– Ezt vegyem kihívásnak, Mr. Grey?

– Nem, Mrs. Grey. Vegye úgy, ahogy mondtam.

Felsóhajtok, és megrázom a fejem. Ó, Christian… az én féltékeny, irányításmániás, diktátor Christianom.

Miután végzett, megpaskolja a hátsómat.

– Így már rendben lesz, kishölgy!

Örök társa, a mindig aktív BlackBerryje megzizzen. Elfintorodom, ő meg vigyorog.

– Mindent a szemnek, Mrs. Grey.

Játékos figyelmeztetésként felvonja a szemöldökét, ismét rácsap a fenekemre, aztán visszafekszik az ágyára, és fogadja a hívást.

Felébred a bennem szunnyadó amazon. Talán ma éjjel valami pikáns, „csak a szemnek” előadást fogunk csinálni? Christian arckifejezése sokatmondó, szemöldöke megfeszül. Már a gondolattól is mosolyognom kell, így hát lefekszem újra, és visszasüppedek az édes, délutáni pihenésbe.

– MAM’SELLE? UN PERRIER POUR moi, un Coca-Cola light pour ma femme, s’il vous plait. Et quelque chose a manger… laissez-moi voir la carte.

Hm… Christian tökéletes franciasága magamhoz térít. Hunyorgok a napsütésben, aztán észreveszem, hogy Christian engem néz, miközben egy egyenruhás fiatal nő megy el mellettünk a kezében magasba emelt tálcával, szőke lófarka hetykén himbálódzik.

– Szomjas vagy? – kérdezi.

– Igen – válaszolom álmosan.

– El tudnálak nézni egész álló nap. Fáradt vagy?

Elpirulok.

– Nem aludtam valami sokat az éjjel.

– Én sem.

Elmosolyodik, leteszi a BlackBerryjét, és feláll, sortja kissé lecsúszott, kikandikál alóla a fürdőnadrág. Leveti a farmert, és kilép a papucsából. Nem igazán értem, mit akar.

– Gyere, ússzunk egyet. – Felém nyújtja a kezét, én kábultan meredek rá. – Úszunk? – ismétli meg félrebillentett fejjel, láthatóan élvezi a helyzetet. Mivel nem válaszolok, lassan megrázza a fejét.

– Azt hiszem, szükséged van egy kis ébresztőre.

Hirtelen csap le, felkap, én sikítok, inkább a meglepődéstől, mint félelemből.

– Christian! Tegyél le! – kiáltom.

Kuncog.

– Csakis a tengerbe, bébi!

Jó pár napozó figyel minket azzal a kábult, érdektelenségről árulkodó arckifejezéssel, ami most már számomra is ismerős és tipikusan francia. Christian a vízhez cipel, majd nevetve belegázol a habokba.

A nyaka köré fonom a karomat.

– Nem teheted – mondom zihálva, próbálom elnyomni a nevetést.

Ő csak vigyorog.

– Ó, Ana, bébi! Hát semmit nem tanultál az alatt a rövid idő alatt, amióta ismerjük egymást? – Azzal megcsókol, és érzem, hogy itt a lehetőség. Beletúrok a hajába, és viszonzom a csókját, teljesen beterítem a száját. Ő mély lélegzetet vesz, hátradől, tekintete elhomályosul, de még bizalmatlan.

– Tudom, mire megy ki a játék – suttogja, majd lassan beleereszkedik velem együtt a tiszta, hideg vízbe, közben ajkunk újra egymásra talál. Ahogy a férjem köré tekeredem, a Földközi-tenger hőmérséklete már egyáltalán nem érdekel.

– Azt hittem, úszni akarsz – duruzsolom az ajkába.

– Őrjítő vagy – mondja, miközben az alsó ajkamat rágcsálja –, de nem biztos, hogy szeretném, ha a jól nevelt monte-carlóiak látnák a feleségemet szeretkezés közben.

Végigfuttatom a fogamat az állán, borostája csiklandozza a nyelvemet, és egyáltalán nem érdekelnek a jól nevelt monte-carlóiak.

– Ana – nyögi Christian, és megragadja a copfomat, a csuklója köré tekeri, óvatosan meghúzza, így a fejem kissé eltávolodik, a nyakam viszont feltárul, és csókokkal borítja be, a fülemtől egészen a vállamig.

– Bevihetlek a tengerbe? – szuszogja.

– Igen – súgom válaszul.

Christian eltol magától, végigmér, a tekintete forró, vágyakozó és elégedett.

– Mrs. Grey, maga telhetetlen és tökéletesen barna. Miféle szörnyet teremtettem?

– Olyat, aki pontosan hozzád való. Szeretnél másként megkapni?

– Mindenhogy akarlak, ezt te is tudod, de nem most. Nem kell a közönség – mondja, a part felé biccentve.

Hogy mi?

Való igaz, már egyre több strandoló kísér minket figyelemmel a távolból. Christian hirtelen átölel, a magasba emel, majd elenged, hagyja, hogy elmerüljek a vízben, le a lágy homokig. A felszínre emelkedem, köhögök, prüszkölök, és kacagnom kell.

– Christian! – nézek rá zsörtölődve. Azt hittem, szeretkezni fogunk a vízben… egy újabb pont, neki. A száját beharapva próbálja leplezni, milyen jól szórakozik. Lefröcskölöm, de azonnal vissza is kapom.

– Előttünk az egész éjszaka – mondja, és úgy nevet, mint valami bolond. – Később, bébi – azzal alámerül, kábé egy méterre tőlem kiemelkedik, és könnyed, elegáns karcsapásokkal úszva távolodik a parttól, távolodik tőlem.

Eh! Te szemtelen anyaszomorító. Elárnyékolom a szememet a napfény elől, hogy lássam, ahogy elúszik. Olyan bosszantó tud lenni… hogyan vehetném rá, hogy visszajöjjön? A part felé úszva latolgatom a lehetőségeket. Már megérkeztek az italok, gyorsan belekortyolok a diétás kólámba. Christian már csak egy halvány pont a távolban.

Hm… Hasra fekszem, a zsinórral bajlódom, de le tudom venni a felsőmet, és hanyagul Christian nyugágyára hajítom. Tessék. Most majd meglátja, milyen napbarnított leszek, Mr. Grey! Lássuk, mit szól ehhez! Becsukom a szememet, és hagyom, hogy a napsütés átjárja a bőrömet, a csontjaimat. A gondolataim máris elkalandoznak: az esküvőm napja jár a fejemben.