ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © Joe Abercrombie Ltd, 2015

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2015

ISBN 978-963-293-514-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Eve-nek

Jószág veszendő,

jóbarát veszendő,

jómagad is veszendő vagy;

de a jó hír és név,

ha kivívtad egyszer,

el nem vész, jussod örökre.

RÉSZLET A FENSÉGES BESZÉDÉBŐL,

A HÁVAMÁLBÓL.

TANDORI DEZSŐ FORDÍTÁSA

I.

SZÁMKIVETETTEK

A PRÓBA

A FIÚ CSAK EGY PILLANATIG HABOZOTT, DE ez éppen elég volt ahhoz, hogy Tüske a pajzsa szélével tökön vágja.

Még az ellene szurkoló többi fiú csaholásának zúgása közepette is hallotta Brand fájdalmas nyögését.

Tüske apja mindig azt mondta: a pillanat, amikor megtorpansz, egyben a halálod pillanata is lesz, a lány pedig mindeddig eszerint élt, akár tetszett, akár – mint általában – nem. Most is bőszen a fiúra vicsorgott – elvégre ez volt a kedvenc arckifejezése –, felemelte térdét a földről, és minden eddiginél durvábban rárontott.

A vállával ugrott neki. Pajzsaik egymásnak csattantak és csikorogtak, homok spriccelt a tengerparton fájdalomtól eltorzult arccal hátráló fiú sarka alól. Brand felé csapott, de a lány lehajolt a fa gyakorlókard alatt, alacsony suhintással viszonozta a támadást, és közvetlenül a páncéling lobogó széle mellett telibe kapta a fiú combját.

Brand becsületére legyen mondva, nem esett össze, még csak fel sem kiáltott, csak grimaszolva hátrébb ugrált. Tüske megforgatta a vállát, és várta, hogy Hunnan mester kikiáltja-e végre győztesnek, de az csak állt némán és meredten, mint a szobrok az Istenek csarnokában.

Voltak fegyvermesterek, akik a gyakorlókardokat is igazinak tekintették, és megállították a küzdelmet az olyan találatok után, amelyek valódi pengével végzetesek lettek volna. Hunnan azonban szerette nézni, hogy a tanítványai megsérülnek, megtörnek, és a saját kárukon okulnak. Az istenek a megmondhatói: Tüske éppen elég ilyen kemény leckét vett már itt, Hunnan gyakorlóterén, ezért most örült, hogy ő leckéztethetett másokat.

Gúnyos vigyort villantott hát Brandre – elvégre ez volt a második legkedvesebb arckifejezése –, és rákiáltott:

– Gyerünk már, beszari!

Brand erős volt, akár egy bivaly, és éppen elég harci szellem szorult belé, de már kimerült és sántított, Tüske pedig gondoskodott róla, hogy a lejtő is neki kedvezzen. A szemét egy pillanatra sem vette le a fiúról, hárította az első csapását, kifordult a másik elől, és elhajolt a harmadik, esetlen suhintás alatt, amivel Brand szabadon hagyta az oldalát. A kardod legjobb hüvelye az ellenséged háta, mondta mindig Tüske apja, de hát helyett az oldal is megteszi. Fafegyvere Brand bordájának csattant, a hangos reccsenés olyan volt, mint egy hasadó farönk hangja. A fiú tehetetlenül megtántorodott, Tüske pedig még vadabbul vigyorgott. Nincs is jobb érzés a világon, mint tökéletesen eltalálni valakit a karddal, gondolta.

Lábát megtámasztotta Brand tomporán, és nagy csobbanással négykézláb az éppen kifelé áramló hullám vizébe lökte. A tenger felkapta a fiú karját, és arrébb sodorta, míg az be nem akadt a tajtékok között kavargó hínárba.

Tüske közelebb lépett a hunyorgó Brandhez, és lenézett rá. A fiú vizes haja az arca egyik oldalára tapadt, foga vöröslött a vértől ott, ahol Tüske korábban lefejelte. Talán meg is sajnálta volna, de régen elmúlt már az az idő, amikor megengedhette magának, hogy szánakozzon.

Ehelyett a nyakának szorította a kicsorbult fakardját, és rámordult:

– Szóval?

– Jól van. – Brand gyengén eltolta magától a fegyvert, beszélni is alig maradt ereje. – Megadom magam.

– Ha! – kiáltott az arcába Tüske. – Ha! – vakkantott a gyakorlótér körül álló, csalódott fiúk képébe. – Ha! – csattant Hunnan mester felé, majd győzedelmesen a köpködő, szürke ég felé emelte kardját és pajzsát.

Gyér taps és kelletlen morgás üdvözölte csak, semmi több. Másoknak sokkal gyengébb diadalokért sokkal lelkesebb ünneplés járt, de Tüskét nem érdekelte az elismerés.

Ő csak a győzelemért harcolt.

Előfordul, hogy egy lányt is megérint Háború Anya. A kisebb gyermekek között mindig akad néhány, akiket a fiúkkal együtt a gyakorlótérre küldenek, és megtanítanak harcolni. Aztán, ahogy múlnak az évek, ezek a lányok szép sorjában a hozzájuk jobban illő foglalatosságok felé fordulnak. Aki marad, azt később ezen foglalatosságok felé fordítják, majd ordítva, gúnyolva és végül akár verve is arra terelik, míg a káros gyomot mind kiirtják, és nem marad más, csak a férfiasság dicső virágai.

Amikor a vanszternép betört a határon, a szigetiek partra szálltak a rablóhadjárataik során, vagy az éj leple alatt tolvaj osont a házba, természetesen a nők is azonnal kardot ragadtak, és életüket is feláldozva harcba szálltak. Volt, aki nem is csinálta rosszul. De hogy egy lány kiállja a harcosi próbát, katonai esküt tegyen, és helyet vívjon ki magának egy hadjáraton?

A mondákban történt ilyen. A dalokban is megesett. De saját szemével még az Öreg Fen sem látott ilyesmit, pedig ő volt Thorlby – és egyesek szerint a világ – legidősebb embere.

Egészen mostanáig így volt.

Az a rengeteg munka. Az a rengeteg megvetés és rengeteg fájdalom. Tüske mind kiállta, és győzött. Most lecsukta szemét, izzadt arcán érezte Tenger Anya sós szelét, és arra gondolt, milyen büszke lenne rá most az apja.

– Kiálltam a próbát – suttogta.

– Még nem. – Tüske ugyan még soha nem látta mosolyogni Hunnan mestert, de ilyen mogorvának és ellenségesnek sem. – Én döntöm el, milyen próbát kell kiállnod, és én mondom meg, mikor álltad ki! – Végignézett a lánnyal egyidős fiúkon, akiknek némelyike már büszkén feszített a vizsgája után. – Rauk! Most te küzdesz meg Tüskével.

Rauk felvonta a szemöldökét és a lányra pillantott, majd megvonta a vállát.

– Miért ne? – szólt, és kilépett a többiek gyűrűjébe a küzdőtérre, meghúzta pajzsának szíját, és felkapott egy gyakorlókardot.

Kegyetlen és ügyes harcos volt. Közel sem olyan erős, mint Brand, de elszántabb nála, ő nem fog habozni. Tüske azonban már korábban is legyőzte őt, és…

– Rauk – folytatta Hunnan. Göcsös ujja továbbhaladt a fiúk előtt. – És Sordaf, és Edwal.

A diadal öröme úgy olvadt le Tüske arcáról, akár a napon hagyott vaj a tányérról. A fiúk morgolódni kezdtek, de Sordaf nehéz léptekkel kilépett a küzdőtér homokjára, és vaskos ujjaival matatni kezdett a páncélja csatján. Nagydarab, lassú fiú volt, de tökéletes választás, ha meg kellett taposni valakit, aki már a földre került.

A gyors mozgású, keskeny vállú, kócos, göndör fürtös Edwal viszont habozott. Őt Tüske mindig is a jóravalóbbak egyikének tartotta.

– Hunnan mester, hárman egy ellen…

– Ha ki akarod vívni magadnak a helyet a király hadjáratán – mordult rá a fegyvermester –, azt teszed, amit mondok!

Persze, hogy mind részt akartak venni a csatákban, méghozzá majdnem annyira, mint Tüske maga. Edwal komoran balra, majd jobbra pillantott, de senki sem szólt egy szót sem, ezért vonakodva a többiek közé állt, és felvett egy fakardot.

– Ez nem igazságos! – Tüske megszokta már, hogy minden akadállyal rezzenéstelen arccal, bátran kell szembenéznie, bármilyen kilátástalannak tűnik is a helyzet, de most elkeseredett vinnyogás tört fel a torkán. Olyan volt a hangja, mint a mészárszék felé terelt bárány kétségbeesett nyüszögése.

Hunnan egyetlen horkantással letorkolta.

– Ez a gyakorlópálya itt a csatatér, és a csatatéren nincs igazság. Legyen ez az utolsó lecke, amit tőlem kapsz.

Néhányan kuncogtak. Valószínűleg azok, akiket Tüske valaha megvert és megszégyenített. Brand a szemébe hulló hajtincsek alól figyelte őt, egyik kezével vérző száját tapogatta. A többiek lesütötték a szemüket, tudták, hogy ez valóban nem igazságos. Csak éppen nem érdekelte őket.

A lány összeszorította a fogát, és a pajzstartó kezével megmarkolta a nyakában lógó bőrerszényt. Mióta az eszét tudta, egyedül kellett szembeszállnia az egész világgal, és most is készen állt rá. Mert az tagadhatatlan, hogy Tüske igazi harcos volt. Küzdeni fog hát, méghozzá úgy, hogy azt sokáig megemlegetik majd.

Rauk intett fejével két társának, a csoport szétnyílt, be akarták keríteni Tüskét. Lehet, hogy ez nem is olyan rossz, gondolta a lány. Ha elég gyorsan támad, talán kikaphatja a csorda leggyengébb egyedét, és a másik kettő ellen marad egy szemernyi esélye.

Egyenként a szemükbe nézett, megpróbálta kitalálni, kitől mire számíthat. Edwal kelletlenül lemaradt a többiektől. Sordaf felemelt pajzzsal, óvatosan közeledett. Rauk leeresztette a kardját, a közönségnek játszotta a hőst.

Tüske mindenképpen le akarta törölni a vigyort az arcáról. Talán be is érte volna annyival, ha vörösre festheti azt a gúnyos mosolyt.

A vigyor azonnal el is torzult, amikor Tüske kieresztette a csatakiáltását. Az első csapást Rauk kivédte a pajzsával, és hátrálni kezdett, a másodikat is megállította, de már szállt a faforgács. A lány a tekintetével ráijesztett, hogy Rauk felemelje a pajzsot, majd lehajolt, és a fakard élével elkaszálta a fiú csípőjét. Rauk felordított, és oldalra fordult, Tüskének háttal állt meg. A lány már emelte is a kardját.

A szeme sarkából látta a villanást, majd hallotta a reccsenést. Alig érzett valamit, miközben a földre esett, de a homok hirtelen mélyen a bőrébe vágott, ő pedig sután bámult felfelé, az égre.

Ez a baj azzal, ha valaki az egyik ellenfélre támad, és a többire nem figyel.

A sirályok rikoltozva köröztek a magasban. Thorlby tornyai fekete körvonalak voltak csak a fénylő égen.

Jobb lesz, ha felkelsz, mondta ilyenkor mindig Tüske apja. Háton fekve nem győzöl le senkit.

Lassan és esetlenül megfordult hát. Az erszénye kicsúszott a ruhája gallérja alól, és lengett a kötélen. Egész arca lüktetett a fájdalomtól. A hullám kicsapott a partra, a hideg habok körbevették a térdét. Tüske látta Sordaf közeledő talpát, hallotta a reccsenést, mintha egy gally hasadt volna el.

Megpróbált feltápászkodni, de Rauk csizmája a bordáinak csapódott. Köhögve átfordult.

A hullám visszahúzódott, Tüske felső ajkából szivárgott a vér, cseppekben megállt a nedves homokon.

– Abbahagyjuk? – hallotta Tüske Edwal hangját.

– Mondtam, hogy elég? – bömbölt Hunnan hangja, a lány pedig megszorította kezét a kard markolatán, erőt gyűjtött egy utolsó támadásra.

Látta, hogy Rauk közelebb lép hozzá, és megragadta, a mellkasához szorította a felé lendülő lábát. Vicsorogva hirtelen megrántotta felfelé, a fiú pedig karjával kalimpálva hátraesett.

Tüske Edwal felé ugrott, de inkább rázuhant, mint -támadt. Tenger Anya, Föld Atya, a mogorva Hunnan és a körülötte álló, bámuló fiúk arca forgott a szeme előtt. Edwal elkapta őt, inkább tartotta, mint megpróbálta a földre vinni. Tüske a fiú válla után kapott, a csuklója kicsavarodott, a kard kifordult a kezéből, de a lány nem tudott megkapaszkodni, továbbtántorodott, térdre rogyott, és újra feltápászkodott. Szakadt szíjú pajzsa az oldala mellett fityegett, amikor Tüske köpködve és káromkodva megfordult, majd megdermedt.

Sordaf tehetetlenül maga mellett lógó karddal állt, és csak bámult.

Rauk felkönyökölt a nedves homokban, ő is csak bámult.

Brand a többi fiú között állt tátott szájjal, mind csak bámultak.

Edwal kinyitotta a száját, de csak halk nyöszörgés jött ki rajta. Hangja – akár egy szellentés. Gyakorlókardját a homokra ejtette, kezével a nyakához kapott.

Tüske kardjának markolata állt ki belőle. A fa éle megrepedt, amikor Sordaf rálépett, ez a szilánk átfúrta Edwal torkát, a hegye pirosan meredt ki a bőr alól.

– Istenek, segítsetek! – suttogta valaki.

Edwal térdre rogyott, vértől habzó nyálat köpött a homokra.

Hunnan mester elkapta, mielőtt oldalra dőlt volna. Brand és a többi fiú közül néhányan köré sereglettek, egymás szavába vágva kiáltoztak, de Tüske alig hallotta őket saját szívének dübörgésétől.

Imbolyogva állt, arca lüktetett, kibomlott haját a szemébe fújta a szél. Azon gondolkodott, csak rémálom-e mindez. Biztos volt benne, hogy az. Imádkozott, hogy az legyen. Szorosan összezárta a szemét, és teljes erejéből szorította, amennyire csak bírta.

Mint akkor, amikor régen az Istenek Csarnokában kiterített apja fehér, hideg testéhez vezették.

De az is igaz volt, ahogyan ez is.

A fiúk még mindig Edwal körül térdeltek, amikor Tüske újra kinyitotta a szemét, ezért nem látta, csak a két, kifelé fordult, ernyedt lábat, és a homokban lefelé kanyargó, sötét csíkokat, amik vörössé változtak, amikor Tenger Anya hullámot küldött rájuk, aztán rózsaszínné, míg teljesen el nem mosódtak.

Tüske ekkor, hosszú idő óta először igazán félt.

Hunnan lassan felállt, és felé fordult. Mindig komoran nézett, rá különösen mogorván, de most volt a szemében egyfajta csillogás, amit Tüske nem látott korábban.

– Tüske Bathu! – Vastag, vörös ujjával rámutatott. – Gyilkosnak nyilvánítalak.

AZ ÁRNYAK KÖZÖTT

CSAK JÓT TÉGY – MONDTA BRANDNEK AZ ANYJA a halálos ágyán –, és a fényben állj!

Hatévesen a fiú nem nagyon érthette, mit jelent jót tenni, és abban sem volt biztos, hogy most, tizenhat évesen közelebb jár a megoldáshoz. Elvégre ez lehetett volna élete legbüszkébb pillanata, ő pedig azon töprengett, mihez fogjon.

Nagy megtiszteltetés volt, hogy őrt állhatott a Fekete Trón mellett Gettföld hivatalosan elismert harcosaként, istenek és emberek színe előtt. Keményen megdolgozott ezért az elismerésért, nem igaz? Vérét ontotta érte, és kiérdemelte, kivívta magának a helyet. Gyermekkora óta arról álmodott, hogy egyszer a bajtársai között állhat teljes fegyverzetben az Istenek Csarnokának megszentelt kövein. Mégis úgy érezte, nem a fényben áll.

– Aggódom a szigetlakók elleni hadjárat miatt – tért vissza a vita kiindulópontjához Yarvi atya, ahogyan az, úgy tűnt, a miniszterek szokása volt. – A Főkirály megtiltotta, hogy kivonjuk kardunkat. Nagyon rossz néven venné, ha nem engedelmeskednénk.

– A Főkirály mindent megtilt – közölte rosszallóan Laithlin királyné, és kezét a várandósságtól kerekedő hasára fektette –, és mindent rossz néven vesz.

Mellette Uthil király előrehajolt a Fekete Trónon.

– Közben meg megparancsolja a szigetlakóknak és a vanszternépnek meg a többi gyülevész népségnek, aki hajlandó szót fogadni neki, hogy kivont karddal ránk támadjon.

Gettföld nagy hatalmú férfiúinak és asszonyainak az emelvény előtt összegyűlt tömegén haragos moraj hullámzott végig. Egy héttel ezelőtt Brand zúgolódott volna közülük a leghangosabban, most viszont nem tudott másra gondolni, mint a nyakából kiálló fakardtól vörösen nyáladzó, malachangon nyüszítő Edwalra. Ez a tompa visítás volt az utolsó hang, ami kijött a torkán. És Tüskére, ahogy imbolyogva állt a vérfoltos arcára tapadó hajjal, tátott szájjal, miközben Hunnan mester gyilkosnak nyilvánította.

– Két hajóm odaveszett! – A kereskedőnő ékkövekkel kirakott kulcsa himbálózott a nyakában, amikor az öklét rázta az emelvény felé. – És nem csak a rakományt vitték, sok jó emberemet is megölték!

– A vanszter kutyák megint betörtek a határon! – hallatszott a férfioldal felől a mély hang. – Felperzselték a házakat, Gettföld jó lakóit pedig magukkal vitték rabszolgának!

– Grom-gil-Gorm is ott volt! – kiáltott valaki, és már a név említése elég volt ahhoz, hogy az Istenek Csarnoka megteljen halkan mormolt átkok zúgásával. – A Kardtörő, személyesen!

– A szigetlakóknak lakolniuk kell ezért! A vérükkel fizessenek! – dörgött egy öreg, félszemű harcos. – Azután a vanszternép is, és maga a Kardtörő!

– Persze, hogy lakolniuk kel! – rivallt Yarvi a forrongó tömegre, és felemelte kampóhoz hasonló, görbe kézcsonkját, hogy nyugalomra intse őket. – És lakolni is fognak. A kérdés csak az: mikor és hogyan. A bölcs kivárja a megfelelő pillanatot, márpedig mi egyáltalán nem állunk készen a Főkirály ellen vívott háborúra!

– Az ember vagy mindig készen áll a háborúra – szólalt meg Uthil, és gyengéden a gombjánál fogva megforgatta a kardját, hogy a penge megvillanjon a félhomályban –, vagy soha.

Edwal mindig készen állt. Bármikor bátran felsorakozott a harcostársa mellé, ahogyan Gettföld harcosainak kellett. Ezért biztosan nem kellett volna meghalnia.

Tüske magán kívül senkivel és semmivel nem törődött soha, és azzal sem lopta magát Brand szívébe, hogy a tökébe vágta a pajzsa szélét – még mindig sajgott –, de képes volt harcolni a végsőkig, és a legfenyegetőbb helyzetekben is kitartott. Ahogyan Gettföld harcosainak kellett. Ezért biztosan nem kellett volna gyilkossá nyilvánítani.

Brandet a bűntudat mardosta. Felnézett a hat felső isten szobrára, melyek ítélkezve magasodtak a Fekete Trón fölé. Ítélkezve magasodtak fölé is. Összerezzent, mintha ő ölte volna meg Edwalt, és ő nyilvánította volna gyilkosnak Tüskét. Pedig ő nem csinált semmit, csak nézett.

Csak nézett, de nem csinált semmit.

– A Főkirály a fél világot hadba hívhatja ellenünk, ha akarja – érvelt Yarvi atya nyugodtan és türelmesen, ahogyan egy fegyvermester magyarázza az alapokat a kisgyerekeknek. – A vanszternép és a trovenföldiek hűségesküt tettek neki, az ingolok és az alföldiek már az ő Egy Istenéhez imádkoznak, Wexen nagyanya pedig igyekszik szövetséget kötni a déliekkel is. Körös-körül szorítanak minket az ellenségek. Barátokra van szükségünk, ha…

– Acéllal válaszolunk! – Uthil király élesen vágott minisztere szavába, akárcsak egy pengével. – Bármi a kérdés, acéllal válaszolunk. Gyűjtsétek össze Gettföld fiait! Móresre tanítjuk azokat a hullarabló szigetlakókat, de úgy, hogy azt megemlegetik!

A terem jobb oldalán a dühös férfiak egyetértően döngették a páncéljukat a mellkasukon, a bal oldalon pedig az olajozott hajú nők zsongtak mérgesen és helyeslően.

Yarvi atya megadóan meghajtotta a fejét. Az ő feladata volt, hogy a béke szószólója legyen, de most ő sem tudta, mit mondhatna még.

– Legyen hát acél.

Brand legszívesebben ujjongott volna örömében! Végre egy nagy hadjárat, amelyben már neki is helye van a harcosok között! De még mindig képtelen volt elszakadni a gyakorlótérről, az emlékeit feszegette, azt kutatta, mit tehetett volna másképpen.

Ha nem habozott volna. Ha könyörtelenül lecsapott volna a lányra, talán legyőzhette volna, és akkor ez az egész nem történik meg. Vagy ha Edwallal együtt felemelte volna a szavát Hunnan ellen, amikor az hármat uszított egy ellen. Ketten talán meggyőzhették volna a fegyvermestert. De hallgatott. Nagy bátorság kell ahhoz, hogy valaki a csatatéren szembeszálljon az ellenséggel, de olyankor mellette állnak a barátai. Egyedül kiállni a barátok ellen, ahhoz teljesen másfajta eltökéltségre lett volna szüksége, és Brand nem ámította magát, tudta, hogy az hiányzik belőle.

– Már csak egy kérdés van hátra: Hild Bathu ügye – szólt Yarvi atya. A név hallatán Brand úgy kapta fel a fejét, mint a tolvaj, akit rajtakaptak lopott erszénnyel a kezében.

– Kicsodáé? – kérdezett vissza a király.

– Storn Headland lányáé – válaszolt neki Laithlin királyné. – Aki Tüskének hívatja magát.

– Ezúttal nem csak egy vándor bokáját szúrta meg – folytatta a miniszter. – Megölt egy fiút a gyakorlótéren, ezért gyilkosnak nyilvánították.

– Ki nyilvánította annak? – kérdezte Uthil.

– Én. – Amikor a fegyvermester kilépett az emelvény elé, a fénysugárba, köpönyegcsatja megvillant.

– Hunnan mester. – A király szája szélén ritka mosoly jelent meg. – Jól emlékszem még a csatákra, amiket egymással vívtunk a gyakorlótéren.

– Becses emlékek azok számomra is, királyom. Bár egyben fájdalmasak is.

– Hah! Szóval láttad ezt a gyilkosságot?

– Próbára tettem a legidősebb tanítványaimat, hogy megtudjam, melyikük érdemel helyet a csatasorban a következő hadjáratokon. Tüske is közöttük volt.

– Szégyent hoz a fejére, ha el akarja venni egy harcos helyét! – kiabált közbe egy asszony.

– Mindannyiunkat szégyenbe hoz! – tette hozzá egy másik.

– Nőnek nincs helye a csatatéren! – hallatszott egy mogorva hang a férfiak közül is, a kijelentést mindkét oldal heves bólogatással fogadta.

– Hát Háború Anya nem nő-e? – A király a föléjük magasodó, felsőbb istenek felé mutatott. – Mi csak felajánljuk neki a lehetőséget, de a Hollók Anyja választja ki a harcra méltókat.

– És Tüskét nem választotta ki magának – jegyezte meg Hunnan. – Mérges természete van annak a lánynak. Ez igaz. Elbukott a próbán, amit kiszabtam rá. Ez csak részben igaz. Fellázadt az ítéletem ellen, és megtámadta az Edwal fiút. – Brand pislogott. Ez nem volt hazugság a szó szoros értelmében, de azért nagyon messze volt az igazságtól. – Így elvesztettem két növendékemet is.

– Elég nagy gondatlanság részedről – jegyezte meg Yarvi atya.

A fegyvermester ökölbe szorította a kezét, de Laithlin királyné megszólalt, mielőtt bármit tehetett volna.

– Milyen büntetés jár egy ilyen gyilkosságért?

– Kövezés a halálig, királyném. – A miniszter olyan félvállról mondta ezt, mintha csak egy rovarról beszélnének, nem pedig emberi lényről, akit Brand kisgyerek kora óta ismer. Akit kisgyerek kora óta ki nem állhat, de ez most nem számított.

– Van valaki, aki szót emel Hild Bathu érdekében? – mennydörögte a király.

Szavainak visszhangja elült, síri csend követte. Most lett volna ideje elmondani az igazat. Jót tenni, és a fénybe állni. Brand végignézett az Istenek Csarnokán, a szavak a nyelve hegyén bizseregtek. Látta a tömegben Raukot. Ő és a holdfényképű Sordaf is mosolyogtak. Egy hangot sem hallattak.

Ahogyan Brand sem.

– Nehéz dolog ilyen fiatal emberre kimondani a halálos ítéletet. – Uthil felállt a Fekete Trónról, a páncélok csörögtek és szoknyák susogtak, miközben a királynén kívül mindenki más letérdelt. – De nem fordulhatunk el az igazságtól csak azért, mert az fájdalmas.

Yarvi atya még mélyebben meghajolt.

– Gondoskodom róla, hogy az ítéletet a törvény szerint végrehajtsák.

Uthil kezét nyújtotta feleségének, együtt lesétáltak az emelvény lépcsőjén.

Hild Bathu ügyében kimondták a végső szót.

Brand hitetlenkedve és kétségbeesetten bámult maga elé. Biztos volt benne, hogy valamelyik társa elmondja majd, mi történt valójában, hiszen elég becsületes fiúk. Vagy hogy Hunnan bevallja, milyen szerepet játszott a gyakorlótéren történtekben, hiszen ő a köztiszteletben álló fegyvermester. Vagy hogy a király és a királyné kihúzzák majd belőle az igazat, hiszen ők bölcsek és becsületesek. És az istenek úgysem engedhetnek meg ilyen méltánytalanságot! Valakinek csak tennie kellett volna valamit!

Lehet, hogy mind a másikra vártak, ahogyan ő is. Hogy valaki más hozza helyre a dolgokat.

A király mereven lépkedett, karjában ölelte a kivont kardját, acélos tekintete sem jobbra, sem balra nem siklott. A nagyságok a királyné legapróbb biccentését is fejedelmi ajándéknak érezték, Laithlin egy-két szóval tudatta csak némelyikükkel, hogy részelteti a nagy megtiszteltetésben, és fogadja őt az irodájában üzleti ügyben. Egyre közeledtek, már szinte odaértek.

Brand szíve a torkában lüktetett. Szólásra nyitotta száját. A királyné jeges tekintete egy pillanatig átsuhant rajta, a fiú pedig szégyenlős és szégyenteljes csendbe burkolózva hagyta, hogy az uralkodópár elhaladjon mellette.

A húga mindig azt mondta, nem az ő dolga rendbe hozni a világ összes gondját-baját. De ha ő nem teszi meg, ki más fogja?

– Yarvi atya! – kiáltott fel túlságosan is hangosan, és amikor a miniszter felé fordult, túl halkan krákogva folytatta: – Beszélnem kell veled.

– Miről, Brand?

Ettől a fiú egy pillanatra lefagyott. Nem hitte, hogy a miniszternek bármi fogalma is van arról, kicsoda ő.

– Hild Bathuról.

Hosszú csend következett. Yarvi atya néhány évvel volt csak idősebb nála, bőre és haja fakó, mintha kikopott volna belőle a szín, alkata szikár, mintha a legenyhébb szellő is el tudná fújni, ráadásul egyik keze nyomorék, közelről azonban látszott a tekintetében valami rémisztő, amitől Brand összehúzta magát.

De most már nem visszakozhatott.

– Tüske nem gyilkos! – bökte ki motyogva.

– A király szerint az.

A fiú torka olyan száraz volt, akár a tapló, de most már kitartott, ahogyan egy igazi harcoshoz illett.

– A király nem volt kint, a homokon. A király nem látta, amit én láttam.

– Miért, mit láttál?

– Harcoltunk, hogy helyet kapjunk a hadjáraton, és…

– Soha többé ne magyarázz nekem olyat, amit már tudok!

Ez egyáltalán nem ment olyan simán, mint ahogyan Brand remélte. De a remények már csak ilyenek, legtöbbször megcsalnak.

– Tüske velem párbajozott, én pedig haboztam… Kiállta a próbát, meg kellett volna kapnia a helyet. De Hunnan mester ekkor három másik fiút állított ki ellene.

Yarvi a csarnokból kiáramló tömeg felé pillantott, majd kissé közelebb húzódott a fiúhoz.

– Hármat egyszerre?

– Edwal volt az egyikük. Tüske nem akarta megölni őt.

– Hogyan teljesített három ellen?

Brand laposat pislantott, lesütötte a szemét.

– Hát… ők nem ölték meg, ő viszont az egyiküket igen.

– Ez kétségtelen. A közelmúltban vigasztalnom is kellett Edwal szüleit. Megígértem, hogy igazságot szolgáltatok a fiuk haláláért. Szóval tizenhat telet élt meg eddig, igaz?

– Tüske? – Brand nem értette, ennek mi köze lehet az ítélethez. – Azt hiszem… igen.

– És ez alatt az idő alatt végig megállta a helyét a sok fiú között? – Yarvi tetőtől talpig végigmérte Brandet. – Azaz a férfiak között?

– Általában nemcsak megállja a helyét, annál sokkal jobban is teljesít.

– Nagyon vad lány lehet. Eltökélt. És határozottan keményfejű.

– Amennyire én ismerem, a feje másból se áll, csak csontból. – Brand hirtelen észbe kapott, hogy ezzel nem segíti Tüske ügyét, és halkan motyogva hozzátette: – De… nem rossz ember.

– Senki sem az. Legalább az anyja szerint. – Yarvi atya gondterhelten felsóhajtott. – Szóval mit javasolsz, mit tegyek vele?

– Hogy mit… hogy én?

– Szabadon engedjem ezt a bajkeverő lányt, és magamra haragítsam Hunnant és a fiú családját, vagy köveztessem meg a lányt, hogy a kedvükre tegyek? Szerinted mi a megoldás?

Brand megoldással nem készült, nem számított rá, hogy szükséges lesz.

– Hát, azt hiszem… járj el a törvény szerint.

– A törvény szerint? – Yarvi atya felhorkant. – A törvény sokkal inkább hasonlít Tenger Anyához, mint Föld Atyához, állandóan változik. A törvény olyan, mint egy hasbeszélő bábuja, azt mondja, amit én mondok.

– Én csak azt hittem… hogy jobb, ha szólok valakinek, és… elmondom az igazat.

– Mintha az igazság olyan értékes valami lenne! Brand, én egy lehullott őszi levél alatt ezer igazságot is találok, mindenkinek megvan a maga igaza. De te ezt már nem gondoltad végig, igaz? Csak át akartad tenni az igazad súlyát az én vállamra, hogy cipeljem én, igaz? Hálás köszönet ezért, fiam. Mintha nem lenne elég gondom, elvégre csak az egész Szilánkos-tengert felemésztő háborút kell megakadályoznom.

– Azt hittem, ezzel jót teszek. – Bár most ez a jó már nem is tűnt olyan Nap Anyához hasonlóan ragyogó vezérfénynek, mint eddig, inkább csak pislákoló szikrának az Istenek Csarnokának sötétjében.

– Jót teszel? Kinek? Nekem? Edwalnak? Magadnak? Ahogyan mindenkinek megvan a maga igaza, úgy mindenkinek megvan a maga java is. – Yarvi kissé közelebb lépett, és valamivel halkabban folytatta: – Könnyen lehet, Hunnan mester rájön, hogy te megosztottad velem a magad igazát. Akkor mi lesz? Gondoltál egyáltalán a következményekre?

Nem, Brand nem gondolt a következményekre, azok súlya csak most telepedett a vállára hidegen, akár a frissen hullott hó. A fiú felnézett, látta a magasban Rauk csillogó szemét az ürülő csarnok árnyai között.

– Az, aki csak a jóra gondol, de a következményekre nem – szólt Yarvi atya, felemelte csonka kezét, és egyetlen, görbe ujjával megbökte Brand mellkasát –, az veszélyes ember.

A miniszter ezzel hátat fordított neki, és elindult, elfacél botjának vége hangosan kopogott az évek során üvegsimára csiszolódott köveken, Brand pedig csak meredt utána a sötétbe tágra nyílt szemmel, és jobban aggódott, mint valaha.

Egyáltalán nem érezte, hogy a fényben állna.

AZ IGAZSÁG

TÜSKE ÜLT A FÖLDÖN, ÉS KOSZOS LÁBUJJAIT bámulta. Sápadt hernyók a sötétben.

Fogalma sem volt, miért vették el a csizmáját, hiszen szökni aligha tud: bal bokáját az egyik nyirkos, nyálkás falhoz láncolták, jobb csuklóját pedig a másikhoz. Alig érte el a cellája ajtaját, nemhogy kitépje a falból. Nem tehetett mást, csak tépkedte a törött orra alól a heget, amíg a seb újra vérezni kezdett. És ült, és gondolkozott.

Ezt a két foglalatosságot utálta a legjobban a világon.

Rendesen ilyenkor éppen úszna az öbölben, hogy megküzdjön Tenger Anyával, vagy mászna a sziklákon, hogy megküzdjön Föld Atyával, futna, evezne, vagy edzene a kertjükben apja régi kardjával, csapkodná a pengenyomoktól tépázott oszlopokat, amik helyébe Gettföld ellenségeit képzelné, Grom-gil-Gormot, és a szigetlakók királyát, Styrt, sőt, akár magát a Főkirályt.

De ma már nem fog csapni a karddal. Kezdte azt hinni, hogy már soha többé nem is csaphat karddal. Ez nagyon, de nagyon nem tűnt igazságosnak, de hát Hunnan is megmondta: a harcos nem hagyatkozhat arra, mi igazságos, és mi nem.

– Látogatód érkezett – szólt a kulcsmester, egy súlyos, tömzsi testű, zsák baltához hasonló arcú, csörgő láncokkal teleaggatott nyakú nő. – De ne tartson sokáig! – Csikorogva kitárta a nehéz folyosóajtót.

– Hild!

Tüske ezúttal nem javította ki az anyját, nem emlékeztette, hogy ezt a nevet ő már hatéves korában letette. Akkor, amikor a saját tőrével megdöfte az apját, és megkapta tőle a Tüske becenevet. Minden erejét össze kellett szednie, hogy megmozdítsa a lábát és felálljon. Kimerült volt, minden tagja sajgott, és teljesen hiába ugyan, egyszerre mégis szégyellte, hogy ilyen állapotban kell mutatkoznia. Őt a külsőségek soha nem érdekelték ugyan, de tudta, hogy az anyja adott az ilyesmire.

Amikor kibotorkált a fénybe, az anyja a szájához kapott a sápadt kezével.

– Ó, istenek, mit csináltak veled?

Tüske láncai megcsörrentek, amikor az arca felé legyintett.

– Ez még a gyakorlótéren történt.

Anyja közelebb lépett a rácshoz, szeme piros volt a sírástól, könnyektől csillogott.

– Azt mondják, meggyilkoltál egy fiút.

– Nem gyilkosság volt.

– De megöltél valakit?

Tüske nagyot nyelt, belesajdult a kiszáradt torka.

– Edwalt.

– Ó, istenek! – suttogta az anyja újra remegő ajkakkal. – Jaj, Hild, miért nem vagy inkább…

– …valaki más? – fejezte be helyette a mondatot Tüske. Valaki, aki normális, aki nem ilyen nehéz eset? Egy lány, aki kard helyett inkább tűt forgat, páncéling helyett déli selymeket hord, és nincs más álma, csak hogy egy gazdag férfi házának kulcsát viselje a nyakában.

– Tudtam, hogy ez lesz a vége – közölte keserűen az anyja. – Már akkor mondtam, amikor kimentél a térre. Amikor megláttuk az apádat kiterítve. Én már akkor tudtam, hogy ez lesz.

Tüske érezte, hogy az arca megrándul.

– Akkor most örülhetsz, hogy igazad volt.

– Azt hiszed, tudok örülni bárminek is? Azt beszélik, meg fogják kövezni az egyetlen gyermekemet!

Tüske ennek hallatán teljesen megdermedt. Levegőt is alig bírt venni. Mintha máris ránehezedett volna a kövek súlya.

– Ki mondta ezt?

– Mindenki ezt mondja.

– Yarvi atya is? – A miniszter szava volt itt a törvény, csak ő mondhatta ki a végső ítéletet.

– Nem tudom. Azt hiszem, nem. Még nem.

Még nem. Szűk keret a remény számára. Tüskét elhagyta minden ereje, meg kellett kapaszkodnia a rácsban. Hozzászokott már, hogy rezzenéstelen arccal nézzen szembe minden veszéllyel, de a Halál kegyetlen ellenfél volt, nehéz volt bátran megállni előtte. A legnehezebb.

– Jobb, ha most mész. – A kulcsmester elrángatta Tüske anyját a rácstól.

– Imádkozom érted! – kiáltott a könnyáztatta arcú nő. – Imádkozom érted Béke Atyához!

Tüske legszívesebben ráordított volna, hogy „A pokolba Béke Atyával!”, de nem volt hozzá elég levegője. Ő már akkor megtagadta magában az isteneket, amikor azok a sok imája ellenére hagyták, hogy az apja meghaljon. Most azonban úgy tűnt, tényleg csak a csoda mentheti meg őt.

– Sajnálom – szólt a kulcsmester, és vállával betaszította az ajtót.

– Én jobban sajnálom. – Tüske a hideg rácsnak támasztotta a homlokát, és erősen megmarkolta piszkos inge alatt a bőrerszényt. Azt, amiben az apja ujjcsontjai lapultak.

Nem kapunk sok időt az istenektől, ezért minden önsajnálattal elvesztegetett perc elfecsérelt perc is egyben. Tüske nagy becsben tartotta az apja minden szavát és intelmét, de úgy érezte, ha van az életben pillanat, amikor az önsajnálat indokolt, hát ez az. Egyáltalán nem érezte igazságosnak a helyzetet, de persze ami Edwallal történt, még kevésbé volt igazságos. És akárhogy hárította másra a dolgot, végeredményben ő volt, aki megölte a fiút. Hiszen Edwal vére az ő ruhája ujján szárad.

Ő megölte Edwalt. Az emberek pedig megölik őt.

Az ajtó túloldaláról ekkor halk beszéd hangja csapta meg a fülét. Az anyja esdeklésének, könyörgésének, zokogásának hangja. Majd egy férfi hűvös és kimért szavai. Tüske nem értette őket, de keményen kopogtak. Összerezzent, amikor az ajtó nyikorogva nyílt, és visszahúzódott a cella sötétjébe a küszöböt átlépő Yarvi atya elől.

Furcsa ember volt. Miniszterek között a férfi majdnem olyan ritka, mint nők között a harcos. Yarvi atya csak néhány évvel volt idősebb Tüskénél, de a tekintete egy idős emberéhez volt hasonlatos. Egy sokat látott ember pillantása volt. Furcsa történetek keringtek róla. Azt beszélték, ült a Fekete Trónon is, de lemondott a királyságról. Hogy nagy esküt tett, és bosszút is állt a vele történtekért. Hogy megölte a nagybátyját, Odem királyt, a mindig az oldalán lógó, görbe karddal. Mindenki úgy vélte, Yarvi atya fondorlatos ember, akár Hold Atya, akiben ritkán szabad csak megbízni, és soha nem szabad ujjat húzni vele. Egy ilyen ember kezében nyugodott most Tüske sorsa. Az egyetlen kezében, mert a másik csak egy göcsös kampó volt.

– Hild Bathu – szólalt meg a férfi. – Téged gyilkossá nyilvánítottak.

A lány csak bólintani bírt, szinte levegőt sem kapott rendesen, csak zihált.

– Fel tudsz hozni valamit a mentségedre?

Talán lázadnia kellett volna, kacagnia, vagy a Halál képébe köpni. Azt mondták, az apja ezt tette, miközben elvérzett Grom-gil-Gorm lába előtt. De Tüske élni vágyott.

– Nem akartam megölni! – szólt hörögve. – Hunnan mester három ellenfelet küldött ellenem. Nem gyilkosság volt!

– Edwalt ez már nem nagyon érdekli.

Ez persze igaz, Tüske is tudta. Kipislogta szeméből a könnyeket, és szégyellte, hogy ennyire gyáva, de nem tehetett róla. Most már azt kívánta, bárcsak ne is ment volna soha a gyakorlótérre, bárcsak megtanult volna szépen mosolyogni és pontosan számolgatni a pénzt, ahogyan az anyja mindig szerette volna. De a kívánságok már nem segíthettek rajta.

– Kérlek, Yarvi atya, adj még egy esélyt! – Mélyen a férfi nyugodt, hideg, szürke szemébe nézett. – Minden büntetést elviselek. Mindenre hajlandó vagyok, hogy jóvá tegyem. Esküszöm!

Yarvi atya felvonta a szemöldökét.

– Vigyázz az eskükkel, Tüske! Mindegyik egy-egy lánc, ami lehúz. Én megesküdtem, hogy bosszút állok apám gyilkosain, és még mindig nyom az esküm súlya. Megeshet, hogy te is összeroskadsz még ez alatt az eskü alatt.

– Jobban, mint a rám hulló kövek alatt? – Kitárta kezét, és tenyérrel felfelé kinyújtotta Yarvi atya felé, amennyire csak a láncok engedték. – Napesküt és holdesküt mondok. Megteszek mindent, amit parancsolsz nekem.

A miniszter komoran végigmérte a lány koszos tenyerét, ami csak nyúlt felé, egyre csak nyúlt. Végigmérte a Tüske arcán végiggördülő könnyeket. Lassan oldalra billentette a fejét, mint az áru értékét latolgató kereskedő. Végül hosszan, szomorúan felsóhajtott.

– Hát jó, legyen.

Csend következett, míg Tüske azt latolgatta, mit jelentenek a miniszter szavai.

– Akkor… nem köveztetsz halálra?

A férfi meglengette a csonka kezét, nyomorék ujja ide-oda liffent.

– Nem nagyon bírom el a nehezebb köveket.

Újabb csend következett, elég hosszú ahhoz, hogy a megkönnyebbülés helyét Tüskében átvegye a gyanakvás.

– Szóval… mi a büntetésem?

– Majd kitalálok valamit. Engedd szabadon!

A börtönőr felszisszent, mintha nyílt sebet vágna rajta, ahányszor ki kell nyitnia egy zárat, de engedelmeskedett a parancsnak. Tüske megdörzsölte csuklóján a kimart sebet, amit a vasbilincs vágott rajta. A béklyó súlya nélkül furcsán könnyűnek érezte a karját, annyira könnyűnek, hogy megfordult a fejében, talán csak álmodik. Erősen becsukta a szemét, de azonnal felmordult, amikor a kulcsmester odahajította neki a csizmáját, és éppen a gyomorszáján találta el. Ezek szerint nem álmodott.

Önkéntelenül is elmosolyodott, miközben a csizmáját húzta.

– Úgy látom, eltört az orrod – jegyezte meg Yarvi atya.

– Nem először. – Igazán szerencsésnek tarthatja magát, ha az egész kalandot megússza egyetlen orrtöréssel.

– Hadd nézzem!

A miniszter elsősorban gyógyító volt, Tüske nem húzódott hát el, amikor Yarvi atya közelebb lépett hozzá, és homlokát ráncolva, összpontosítva, finoman kitapogatta a szeme alatt a csontokat.

– Aú! – nyögött fel halkan a lány.

– Elnézést kérek. Fájt?

– Csak egy ki…

A miniszter egyik ujját gyorsan bebökte a lány orrába, hüvelykjével pedig könyörtelenül nyomni kezdte az orrnyergét. Tüske felszisszent, térdre rogyott, egy hangos reccsenést hallott, amitől szikrázó, fehér fájdalom villant az arca közepén, és a könnyei olyan bőven megeredtek, mint még soha.

– Ez használt – közölte a férfi, és megtörölte az ujját a lány ruhájában.

– Ó, istenek! – nyöszörgött Tüske, és tenyerébe rejtette lüktető arcát.

– A megfelelő időben egy kisebb fájdalommal néha elejét lehet venni a későbbi, nagyobb kínnak. – Yarvi atya már el is indult kifelé az ajtón.

Tüske nem tehetett mást, feltápászkodott, és utána vonszolta magát. Közben még mindig attól tartott, hogy ez az egész valamiféle csapda.

– Köszönöm a vendéglátást – morogta, amikor elhaladt a kulcsmester mellett.

A nő rámeredt.

– Remélem, nem lesz rá szükség még egyszer.

– Ne vedd rossz néven, de én is remélem. – Azzal Tüske végigment Yarvi atya mögött a sötét folyosón, fel a lépcsőn, hunyorogva ki a fénybe.

Lehet, hogy kézből csak egy jutott neki, de a miniszter lába nagyon is jól működött, elég gyorsan vitte a férfit át a citadella udvarán, a szellőben sustorgó öreg cédrusfák lombja alatt.

– Szólnom kellene anyámnak – szólalt meg Tüske, miközben felzárkózott a miniszter mellé.

– Én már szóltam neki. Megmondtam, hogy felmentettelek a gyilkosság vádja alól, de te megesküdtél, hogy ezentúl a szolgálatomra leszel.

– De… Honnan tudtad, hogy én…

– A miniszter dolga, hogy tudja, mit várhat az emberektől – vágott a szavába rosszallóan Yarvi. – Te pedig, Tüske, egyelőre nem vagy olyan kiismerhetetlen, mint a feneketlen kút.

Áthaladtak a Sikító kapu alatt, kiléptek a citadellából a városba, és ereszkedni kezdtek a hatalmas szikláról Tenger Anya felé. Hol lépcsőkön, hol szűk utcákon haladtak meredeken az összezsúfolt házak közé szorult emberek között.

– Ezek szerint nem vehetek részt Uthil király hadjáratán, igaz? – Tény, hogy ez bolond kérdés volt, de most, hogy kiléphetett a Halál árnyékából, Tüske a fényben fel tudta mérni, mi mindent vesztett, és meggyászolhatta mindet.

Yarvi atya viszont nem volt kesergő kedvében.

– Örülj, hogy nem temetnek el!

Végigmentek az Üllők utcáján, ahol Tüske órákat tudott eltölteni, nyálcsorgatva bámulta a készülő fegyvereket, akár koldusgyerekek a pék süteményeit. Itt lovagolt az apja nyakában szédülten és büszkén, míg a kovácsok igyekeztek felkelteni az apja figyelmét a legújabb termékeik iránt. De a műhelyek előtt kiállított fegyverek most mintha gúnyosan villogtak volna rá.

– Soha nem leszek hát Gettföld harcosa. – Ezt halkan, szánakozva mondta, de Yarvi atya hallása igen élesnek bizonyult.

– Amíg élsz, nagyrészt te döntheted el, mi leszel és mi nem. – A miniszter finoman megdörzsölte a nyakán a halványuló sebhelyet. – Ahogyan Laithlin királyné szokta mondani: mindig van megoldás.

Tüske arra eszmélt, hogy már a név hallatán is kihúzta magát, kissé büszkébben lépett. Laithlin nem harcos volt ugyan, a lány mégis őt csodálta a legjobban a világon.

– Márpedig az Arany Királyné szava sokat ér.

– Sokat bizony. – Yarvi a válla felett, a szeme sarkából a lányra pillantott. – Tanulj meg ésszel úrrá lenni a büszkeségeden, és egy nap talán te is olyan lehetsz, mint ő.

Úgy tűnt, arra a napra azért még várni kell. Akármerre mentek, az emberek meghajoltak előttük, és halkan, tiszteletteljesen motyogták: „Yarvi atya!”, utat nyitottak Gettföld minisztere előtt, de rosszallóan rázták a fejüket a mögötte baktató, koszos, szégyenben maradt Tüske láttán, egészen addig, míg a kikötőbe nem értek. Itt átvágtak a Szilánkos-tenger minden sarkából, sőt, még távolabbi országokból is idesereglett hajósok és kereskedők között. Tüske kerülgette a halászok csepegő hálóit és csillogó, fickándozó zsákmányát.

– Hová megyünk? – kérdezte végül.

– Skekenlakba.

Ennek hallatán megtorpant, mire egy mögötte guruló talicska majdnem felöklelte. Életében nem járt még félnapi járóföldnél messzebb Thorlbytól.

– Ha akarsz, maradhatsz is – vetette hátra neki Yarvi. – Már elő is készítették a köveket.

Tüske nagyot nyelt, majd futva a miniszter után iramodott.

– Bölcsességeddel csak szépséged vetekszik, Hild Bathu – jegyezte meg a férfi.

Ez vagy dupla bók volt. Vagy dupla sértés, és Tüske inkább az utóbbira gyanakodott.

A rakodópart öreg deszkái kopogtak a csizmájuk alatt, a sós tengervíz csapkodta a zöld bundába burkolózott oszlopokat. A móló mellett kisebb, de jól épített hajó imbolygott, orrán és tatján fehérre mázolt galambfaragványok virítottak. Az oldalára tűzött, csillogó pajzsok sorából ítélve a legénység már indulásra készen várt.

– Most azonnal indulunk? – kérdezte a lány.

– Hívatott minket a Főkirály.

– A Fő… a Főkirály? – Tüske végignézett a börtön mocskától, az ő és Edwal vérétől kérges ruháján. – Nem öltözhetnék át legalább?

– Nincs időm a hiúságoddal foglalkozni.

– De bűzlök!

– Majd a hajó után kötünk, míg a tenger le nem mossa rólad a koszt.

– Tényleg?

A miniszter egyik szemöldökét felvonva visszanézett rá.

– Nem sok humorérzék szorult beléd, igaz?

– Az embernek elmegy a kedve a viccelődéstől, amikor szembe kell néznie a Halállal.

– Szerintem meg akkor van rá a legnagyobb szüksége – szólalt meg egy keménykötésű öregember mellettük, a mólón, miközben kioldotta a hajókötelet, és a fedélzetre dobta. – De ne aggódj, mire Skekenlakba érünk, Tenger Anya több vizet zúdít a nyakadba, mint szeretnéd! – Az öreg harcos volt, ezt Tüske azonnal látta a tartásán és a viharvert, háborútól szabdalt arcán.

– Az istenek úgy döntöttek, elveszik az erős bal kezemet – mondta Yarvi, felemelte sérült kezét, és megmozgatta egyetlen, kacska ujját –, de helyette mellém adták Rulfot. – A férfi széles vállára ejtette a kézcsonkját. – Nem volt mindig könnyű, de mostanra azt mondhatom, jó üzletet csináltam.

Rulf a bozontos szemöldökét ráncolta.

– Érdekel valakit, hogy én mit gondolok erről a cseréről?

– Nem – vágta rá Yarvi, és a hajóra ugrott.

Tüske nem tehetett mást, az ősz szakállú harcos felé fordulva megvonta a vállát, és utána eredt.

– Szeretettel köszöntelek a Déli Szél fedélzetén! – szólt utána Rulf.

Tüske nyálat gyűjtött a szájába, és kiköpött a hajó oldala felett.

– Nem nagyon érzem azt a szeretetet.

Úgy negyven marcona evezős férfi ült a ládáján, mind meredten bámulta őt, és egyértelműen az arcukra volt írva, mit gondolnak: „Mit keres itt egy lány?”

– Úgy látom, van, amitől nem szabadulhatok – tette hozzá morogva Tüske.

Yarvi atya bólintott.

– Ilyen az élet. Ritka az a hiba, amit csak egyszer követünk el.

– Kérdezhetek valamit?

– Az az érzésem, hogy akkor is kérdeznél, ha azt mondanám, nem.

– Úgy tűnik, nem vagyok olyan kiismerhetetlen, mint a feneketlen kút.

– Beszélj hát!

– Mi dolgom nekem itt?

– Ó, ezt a kérdést évezredek óta rengeteg szent ember és bölcs nő feltette már magának, de még egynek sem sikerült választ találni rá.

– Talán kérdezd erről Brinyolfot, az imamondót! – morgott Rulf, és a lándzsája szárával ellökte a hajót a mólótól. – Választ tőle sem kapsz, de biztos, hogy addig untat majd az ömlengésével miértekről és hogyanokról, míg leszárad a füled is.

– Mert ki lenne – suttogta maga elé a láthatárba belevesző tekintettel Yarvi, mintha látná a választ a távoli felhőkbe írva –, ki meg merné fejteni az istenek nagy tervét? Ennyi erővel azt is kérdezhetnéd, hová lettek az elfek.

Az öregember és a fiatal lány vigyorogva egymásra pillantott. Nyilván nem először volt részük efféle előadásban.

– Ez csodás – szólalt meg Tüske –, de én úgy értettem, miért hoztál magaddal erre a hajóra?

– Vagy úgy! – Yarvi Rulfhoz fordult. – Te mit gondolsz, miért sodortam veszélybe mindannyiunk életét, és hoztam a fedélzetre a közveszélyes gyilkost, Tüskét ahelyett, hogy a könnyebb utat választva hagyom, hogy halálra kövezzék?

Rulf megtámaszkodott a lándzsáján, és a szakállát vakarta.

– Nekem fogalmam sincs.

Yarvi tágra meresztett szemmel nézett Tüskére.

– Ha a saját bal kezemmel nem osztom meg a terveimet, miből gondolod, hogy a hozzád hasonlókat beavatom? És a hozzád hasonlók alatt úgy értem, a bűzlőket. Mert bűzlesz.

Tüske masszírozni kezdte a halántékát.

– Le kell ülnöm.

Rulf atyaian a vállára tette a kezét.

– Megértelek. – Azzal olyan erősen letaszította a lányt a legközelebbi padra, hogy az egy hangos kiáltással átbukott a hátsó oldalán, és a rajta ülő férfi ölében landolt. – Ez a te eveződ.