Midőn Nagy Szulejmán szultán inváziós hajóhada 1521-ben megindult Ródosz ellen, kezdetét vette a hatvan esztendős, eposzi léptékű küzdelem a Földközi-tenger térsége feletti uralomért. A keresztes hadjáratok korát idéző, félelmetes csaták korszaka ez, berber kalózoké, fehér rabszolgáké meg az Oszmán Birodalomé – az iszlám és a kereszténység, a Kelet és a Nyugat közti öldöklő háborúké. Roger Crowley brit történész magával ragadó stílusban kalauzolja olvasóját Isztambultól Gibraltárig, ismerteti meg legendás harcosokkal a kalóz Barbarossától a johannita lovagokig, hozza tapintható közelségbe Málta véres ostromát és a lepantói döntő tengeri ütközetet.

Roger Crowley (1951) angol nyelvet és irodalmat tanult a Cambridge-i Egyetemen, majd Isztambulba költözött. Ma az angliai Gloucestershire-ben él, és ismeretterjesztő történeti műveket ír. Fő témája a mediterrán térség története, Velencéről és Konstantinápolyról is jelent meg könyve. A Tengeri birodalmak 2008-ban látott napvilágot, és a Sunday Times Az év történelemkönyvének választotta.

A hajós családból származó brit író rengeteget utazik: az elmúlt években körbejárta a Fekete-tenger partvidékét, jelenleg Szicília körbehajózására készül.

„Szulejmán szultán az alábbi parancsot küldte Musztafa pasának:

Hosszú ideje már, hogy Máltára küldtelek, elfoglalni a szigetet. Azóta nem kaptam semmi hírt felőled. Elrendelem, hogy amint kézhez veszed parancsolatomat, tájékoztass Málta ostromáról. Megérkezett-e Turgut, Tripoli kormányzója? Segítségedre volt-e? Hogy áll az ellenség flottája? Elfoglaltad-e Máltának csak egy részét is? Írj nekem, és tájékoztass mindenről!

Nem csupán a szultán nyugtalankodott Málta miatt. A keresztények is növekvő aggodalommal követték a sziget sorsát. A Földközi-tenger nyugati felében egymást érték azok a hajók, amelyek oda-vissza vitték az újabb értesüléseket, híreket, figyelmeztetéseket. Török ruhával álcázott máltaiak úszták át az öblöt, szöktek át az ellenséges vonalon, és jutottak el Mdinába, majd onnét kisebb gályákon Gozo érintésével Szicíliába. Veszedelmes küldetés volt ez, alkalomadtán La Valette négy másolatot is útnak indított egyszerre ugyanarról a levélről, hogy legalább egy célba érjen. Pijale gályái őrizték a szorosokat, és vadásztak ezekre a hajókra. Az elfogott hírvivő inkább vízbe dobta a levelet, és megadta magát a halálnak. Hiába kaptak el közülük párat, Musztafáéknak nem sikerült feltörniük a kódot, így a kapcsolattartás, bár veszedelmek árán, de megmaradt.”

„Történetmesélés felsőfokon”

The New York Times

„Nem túlzok, ez a sztori hátborzongató. Ahogy az igazi nagyjeleneteket lefesti – Málta ostromát, a lepantói csatát –, attól a lélegzetem is eláll.”

Sunday Telegraph

ROGER CROWLEY

TENGERI BIRODALMAK

A kereszténység és az iszlám harca

a Földközi-tenger feletti uralomért

(1521–1580)

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Roger Crowley: Empires of the Sea.

The Final Battle for the Mediterranean, 1521–1580

Faber and Faber, London, 2009

Fordította Varga Benjámin

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte B. Szabó János

Az utószót írta Korpás Zoltán

Copyright © Roger Crowley, 2008

Hungarian translation © 2013 Varga Benjámin

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Térképek © Bereznay András: www.historyonmaps.com

Borítóterv © Faber

Második kiadás

ISBN 978-963-355-097-7

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Őri Péter

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

A szöveget gondozta Györke Mária és Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

A belső oldalakat tervezte és tördelte Köböl Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

George-nak, aki maga is harcolt a tengeren,

és minket is megismertetett vele

„A Magreb lakói a jóslatok könyve alapján úgy hiszik, hogy a muszlimok idővel sikeres támadást intéznek majd a keresztények ellen, s elhódítják az európai keresztények földjeit a tengeren túl. Ez, mondják, tengeri úton történik majd.”

IBN HALDÚN, 14. századi arab történetíró{1}

Tartalom

Prológus: Ptolemaiosz térképe

I. rész | Cézárok: Versengés a tengerért (1521–60)

1. A szultán látogatást tesz (1521–23)

2. Egy folyamodvány (1517–30)

3. „A gonoszság fejedelme” (1520–30)

4. A tuniszi út (1530–35)

5. Doria és Barbarossa (1536–41)

6. A török tenger (1543–60)

II. rész | Az epicentrum: Csata Máltáért (1560–65)

7. Viperák fészke (1560–65)

8. Inváziós flotta (1565. március 29. – május 18.)

9. Halálos őrhely (1565. május 18. – június 2.)

10. Európa külső védműve (1565. június 3–16.)

11. Az utolsó úszók (1565. június 17–23.)

12. Visszavágó (1565. június 24. – július 15.)

13. Lövészárok-háború (1565. július 16. – augusztus 25.)

14. „Málta jok” (1565. augusztus 25. – szeptember 11.)

III. rész | Végjáték: Versenyfutás Lepantóig (1566–80)

15. A pápa álma (1566–69)

16. Fej a tálon (1570)

17. Famagusta (1571. január–július)

18. Krisztus generálisa (1571. május–augusztus)

19. Kígyóbűvölés (1571. augusztus 22. – október 7.)

20. „Csatára!” (1571. október 7., pirkadat–dél)

21. Tűztenger (1571. október 7., dél–naplemente)

22. Más tengerek (1572–80)

Epilógus: Nyomok

Jegyzetek

Bibliográfia

Utószó | Ami Crowley könyvéből kimaradt: a tengeri birodalmak Magyarország felől (Korpás Zoltán)

A szerző megjegyzései

Az illusztrációk jegyzéke

Prológus: Ptolemaiosz térképe

Az Aranyszarv-öböl környékét uraló irodaházak előtt, de még jóval a mecsetek előtt is, ott állt a templom, a Hagia Szophia („Szent Bölcsesség”). Kupolája magányosan tört az ég felé közel ezer esztendőn át. Ha valaki a középkor századaiban kapaszkodott fel a tetejére, korlátlan panorámában élvezhette a „tenger koszorúzta város” látképét. Onnan nem nehéz megérteni, miért is uralkodhatott Konstantinápoly valaha a világ fölött.

A legenda szerint 1453. május 29-ének délutánján maga II. Mehmed oszmán szultán mászott fel a kupolába. Nem közönséges nap állt a háta mögött: serege rohammal bevette a várost az iszlám prófécia beteljesüléseképpen, elpusztítva a keresztény Bizánci Birodalom utolsó maradványait is. Az uralkodó úgy ment fel a templom tetejére, mint „az Isten lelke, mely az egek negyedik szférájába emelkedik”{2}, hogy egy oszmán krónikás szavait idézzük.

A szeme elé táruló látványt a rombolás keserves képe uralta. Konstantinápolyt feldúlták és kifosztották, „kirabolták és hamuvá tették, mintha csak tűz pusztította volna el”{3}. A városvédő sereget kardélre hányták, a templomokat kirabolták, Bizánc utolsó császára a mészárlásban valahol életét vesztette. Férfiak, asszonyok és gyermekek hosszú sorait hajtották el kötélre fűzve, rabszolgának. A kiürített épületeken zászló jelezte a fosztogatóknak, hogy ott már kár fáradniuk. A tavaszi levegőben elvegyült a foglyok jajgatásának és imáinak hangja. Drámai bukása volt ez egy császári dinasztiának, egyben elismerése egy másiknak, a hódítás jogán. Az oszmán-törökök, e nomád, Ázsia belsejéből származó nép immár megszilárdította az iszlám jelenlétét Európa partjain. Tette ezt abban a városban, melyet az ő nyelvükön idővel Isztambulnak neveznek. Annak elfoglalásával II. Mehmed megerősítette Bizánc örököseként támasztott jogigényét, és a „szent háború” vitathatatlan vezérévé lett.

Kilátóhelyén a szultán eltöprenghetett a török nép múltján és jelenén. Délre, a Boszporusz-szoroson túl Anatólia fekszik, a néhai Asia Minor provincia. Erről érkeztek és errefelé vezetett hosszú vándorlásuk. Északra Európa húzódik, területszerző vágyaik tárgya. De az oszmánok szemében talán a nyugati kilátás számított a legvonzóbbnak. A délutáni nap sütötte Márvány-tenger hullámai megannyi rézlemezként ragyognak, mögöttük kitárul a hatalmas Földközi-tenger, melynek ezt a részét a törökök Fehér-tenger néven ismerték, míg a keresztények Égei-tengerként. Bizánc elhódításával II. Mehmed nem csupán egy földrengeteget örökölt meg, hanem egy tengeri birodalmat is.

Az 1453-as esztendő eseményei a kereszténység és az iszlám hullámzó küzdelmébe illeszkednek. A 11. és 15. század között a kereszténység uralta a mediterráneum, azaz a Földközi-tenger térségét, kihasználva a keresztes hadjáratok lendületét. Görögország partjain és az Égei-tenger szigeteinek vonalán egy sor kis államot hoztak létre, amelyek összekötötték a keresztes hadjáratokat a latin Nyugattal. A hódítás iránya döntően csak 1291-ben fordult meg, amikor elesett a keresztesek utolsó palesztinai erőssége, Akkó. Az iszlám most készen állt, hogy visszavágjon.

A rómaiak óta senkinek a kezében nem összpontosult kellő erő a Földközi-tenger ellenőrzésére, II. Mehmed azonban a római császárok örökösének tekintette magát. Törekvései nem ismertek határokat. El volt szánva, hogy megteremti „e világon az egyetlen birodalom, egyetlen hit és egyetlen uralom”{4} egységét, s önmagát a „két tenger” – a Fehér- és a Fekete-tenger – „urának”{5} nevezte. Az oszmánok számára ez a terep idegen volt, a tengeren ugyanis nincsen szilárd talaj, sem természetes határvonalak, nem verhetnek rajta tábort a nomádok. Nem lehet belakni, és nem emlékeztet semmi másra. Az iszlám képviselői már többször megvetették lábukat a Földközi-tenger térségében, de mindannyiszor visszaszorultak. Most azonban a szultán világos célt tűzött ki, hatalmas, bár tapasztalatlan flottát gyűjtött Konstantinápoly megostromlására, és az oszmánok gyorsan tanultak.

A hódítást követő években II. Mehmed parancsot adott az ókori földrajztudós, Ptolemaiosz térképének felújítására, melyet görögből arabra fordítottak a kedvéért. Ezen egy hódító szempontjai szerinti részletességgel tanulmányozhatta a tenger helyrajzát. Ujjai végigfutottak Velence, Róma, Nápoly, Szicília, Marseille és Barcelona neve fölött, megvizsgálta Herkules oszlopait (a Gibraltári-szorost), de a messzi Brit-szigetek sem kerülték el figyelmét. A fordítók bölcsen gondoskodtak róla, hogy a térképen semmi se tűnjön jelentősebbnek Isztambul városánál, így a szultán még nem tudta, hogy Spanyolhon katolikus királyai a térkép nyugati szélén egy, az övével versengő birodalmi álmot szőnek. Toledo és Isztambul – akár két hatalmas tükör, mely ugyanazt a napot verte vissza – eleinte túl messze esett egymástól ahhoz, hogy kölcsönösen láthatók legyenek egymás számára. Az ellenségeskedések azonban hamarosan kellő irányba terelik majd a figyelmet. Még Ptolemaiosz térképe sem rejtheti el – dacára a rosszul megrajzolt félszigeteknek és eltorzított szigeteknek – azt a fontos körülményt, hogy a mediterráneum voltaképpen két tenger, melyet középen a Tunisz és Szicília közötti szoros választ el, valamint a közöttük fekvő furcsa kis pont, Málta. Az oszmánok hamarosan birtokukba vették a keleti tengerrészt, a spanyol Habsburgok pedig a nyugatit. Mindkettő sorsa ezen a kicsiny ponton fordul meg végül.

Manapság az ember három óra alatt végigrepülhet a Földközi-tenger fölött Spanyolország déli partjaitól egészen Libanonig. A levegőből békés színre nyílik rálátás: a fénytörésekkel játszó vízen hajók haladnak megszabott rendben. A sok ezer kilométeres csipkézett partvonalon üdülőtelepek, vitorláskikötők és elegáns nyaralóhelyek váltják egymást, no meg a Dél-Európa gazdasági erejét képező óriási kereskedelmi kikötők és ipari központok. Az űrből e nyugalmas lagúna minden egyes vízi járműve külön is nyomon követhető. A mai hajók kedvük szerint járják a vizet, nekik már nem árthatnak azok a viharok, amelyek hajótörötté tették Odüsszeuszt vagy Szent Pált. Folyton zsugorodó világunkban a rómaiak által hajdan a világ közepének tartott víz meglepően kicsinek látszik.

Ötszáz évvel ezelőtt az emberiség egészen másképp ismerte meg a tengert. Partjai az éhínség övezetei voltak, melyekről előbb a fákat, majd a földet is elpusztították az emberek és a kecskék. A 14. századra Kréta szigete már a gazdasági végromlás szimbólumává lehetett Dante számára. „A tenger közepén fekszik egy jókora földdarab – írja –, mely hajdan vízben és zöld növényzetben gazdag, boldog vidék volt. Ma pusztaság van a helyén.”{6} A víz is „puszta”, a Földközi-tengert ugyanis drámai földtani változások alakították ki, széleinek elbűvölő, kristálytiszta sekélyeseit mély szakadékok váltják fel. Nincs olyan egybefüggő kontinentális talapzata, amely felvehetné a versenyt Új-Fundland vagy az Északi-tenger halban gazdag víz alatti „síkságaival”. A partjain élők számára e több millió négyzetkilométeres vízrengeteg tucatnyi, egymástól elkülönülő zónára oszlott, melyek mindegyikének megvolt a maga sajátos széljárása, sajátosan szabálytalan partvonalai és apró szigetei. Feltérképezhetetlenül hatalmas és veszedelmes terep volt; olyannyira hatalmas, hogy a mediterráneum két fele két külön világnak számított. Egy vitorlás hajónak Marseille-ből Krétára eljutni jó időben két, rossz időben hat hónapjába került. A hajók meglepően kevéssé bírták a tengert, a viharok meglepetésszerűek voltak, a kalózok számosak, a tengerészek tehát többnyire inkább szerettek a part mentén „óvakodni”, semhogy a nyílt vizeket szeljék. Az utazás egyet jelentett a veszedelemmel: józan ember nem hágott fel a pallóra úgy, hogy a lelkét ne ajánlotta volna előzőleg az Úrnak. A Földközi-tenger a bajok tengere volt, 1453 után pedig egy világháború középpontja is.

Ezen a terepen vívta az európai történelem legvadabb és legzűrzavarosabb csatározásai közé sorolható küzdelmét a keresztény és az iszlám világ. A háború jó száz éven át csapongott ide-oda a vízen. Már a megnyitó ellenségeskedések is, melyek során az oszmánok Velence fölé kerekedtek, eltartottak félszáz évig. Sokféle formában zajlott az ütközet: kisebb gazdasági anyagharcokban, a hit nevében elkövetett kalózhadjáratokban, part menti kikötők és erődítmények ellen intézett támadásokban, a nagy szigeti fellegvárak ostromában és – mind közül a legritkább esetben – eposzi léptékű tengeri csaták formájában. A viadalba a vizek körül élő minden nép és érdekcsoport belesodródott: a törökök, a görögök, az észak-afrikaiak, a spanyolok, az itáliaiak és a franciák, az adriai és dalmáciai partvidék lakói, kereskedők, birodalomépítők, kalózok és a szent ügyek vitézei. Mindezek változatos szövetségi együttállásokban küzdöttek valamelyik vallás, a kereskedelem vagy egy-egy birodalom védelméért. Senki sem menekülhetett sokáig a semlegességbe, bár a velenceiek megpróbálkoztak vele.

A szárazföldek által körbezárt aréna korlátlan számú lehetőséget kínált a háborúskodásra. Észak–dél irányban meglepően keskeny a tenger, sok helyütt alig némi vízfelület választotta csak el az ellenséges népeket. A rohamozó ellenfél jóformán percek alatt felbukkanhatott a láthatáron, és ugyanolyan hamar el is tűnhetett. A mongolok szörnyű nyilai óta Európa nem tapasztalt ilyen hirtelen rátörő rémuralmat. A mediterráneum a kaotikus erőszak világává lett, melyben az iszlám és a kereszténység soha nem tapasztalt vadsággal esett egymásnak. Küzdőtér az időjárás, a szelek szeszélyeinek kitett víz, szigetek és partok voltak, kulcsfegyver pedig az evezős gálya.

A kereszténység számára az oszmánok – soknemzetiségű birodalmuk dacára – egyszerűen „törökök” voltak, „Krisztus nevének legádázabb ellenségei{7}”. Nyugat-Európa ezt a küzdelmet a végső háború kezdetének látta, sorscsapásnak élte meg, szellemi harcnak a sötétség erői ellen. A Vatikánban is megvolt Ptolemaiosz térképe, melyet az oszmán hódítás tervrajzaként olvastak, s képzeletük kínzó részletességgel festette meg a Topkapi palotában, a Boszporusz fölött zajló jelenetet: a turbános-kaftános, horgas orrú, születetten kegyetlen „zsánerszultán”, a kontyosok fejedelme ott gubbaszt csempével borított tornyos épületrészében, barbár pompa közepette, és a nyugatra vezető utakat fürkészi. Semmi egyéb gondolata nincs, csak a kereszténység elpusztítása. X. Leó pápa számára 1517-ben a török fenyegetés tudata oly természetes volt, mint a levegővétel: „Nap nap után keze ügyében tartja{8} Itália partjainak leírását és festett térképét – írja borzongva –, s nem is ügyel egyébre, csak tüzérsége fejlesztésére, hajók építésére, Európa tengereinek és szigeteinek ellenőrzésére.”{9} Az oszmánok és észak-afrikai szövetségeseik számára viszont eljött a visszavágás ideje a keresztes hadjáratokért, a lehetőség, hogy megváltoztassák a világhódítás irányát, és átvegyék a világkereskedelem ellenőrzését.

Ezt a háborút roppant széles fronton vívták, gyakran a tengertől igen messzire. Európa csatázott ellenfeleivel a Balkánon, Magyarország síkságain, a Vörös-tengernél, Bécs kapujában, míg végül a 16. században a küzdelem főszereplői erőiket a térkép „közepére” összpontosították, egy hatvan évig tartó felvonás során, melynek rendezője II. Mehmed dédunokája, Szulejmán szultán volt. A hadviselésnek ez a fejezete 1521-ben kezdődött, tetőpontját 1565 és 1571 között érte el páratlan vérfürdők keretében, midőn az oszmán-törökök és a spanyol Habsburgok hitük zászlaja alatt megküzdöttek életre-halálra. A végkimenetel átrajzolta a keresztény és iszlám világ határait, és eldöntötte a birodalmak jövőbeni fejlődésének irányát.

Ha egyáltalán meg lehet ragadni az események kezdetét, minden egy levéllel indult.

{1} Brummett, 89.

{2} Crowley, 233.

{3} uo., 232.

{4} uo., 240.

{5} uo., 240.

{6} Grove, 9.

{7} Setton, II., 292.

{8} Setton, III., 175.

{9} uo., 174.