Borítószöveg

„Egy tavaszi napon a kőfal mellett jöttem andalogva. A fakadó természet, a napsütés, a korai virágzás, a csend, az egyedülvalóság elbájolt. Gyönyörűséget éreztem a szívemben; mondhatnám: hangtalan zenét; megálltam félig lehunyt szemmel, és arra gondoltam, hogy a természetnek azt a szépségét, amely most hat reám, azt a gyönyörűséget, amit most érzek, ki kellene fejeznem, valami módon meg kellene írnom, hogy ne múljon el” – írta Gárdonyi Géza a Gyermekkori emlékeimben. Titkosírásáról évtizedekig senki sem tudott, több oka lehetett kialakításának: a rejtőzködés, a még kialakulatlan, csak felvillanó gondolatok eltitkolása, a nyelvek iránt érzett kíváncsiság és szeretet, a játékosság. Gárdonyi nagyon szerette a titkokat, számára az élet is, a művészet is, az írás is titok volt mindaddig, amíg meg nem értette lényegét. Az ő számára maga a „megfejtés”, az út is fontos része volt az írásnak, az alkotásnak.

HELIKON

A kiadást támogatta és a fotókat készítette Dobó István Vármúzeum, Eger

A kötet megjelenését támogatta

© Gilicze Gábor, 2014

© Király Júlia, 2014

© Helikon Kiadó, 2014

A Helikon Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borító- és kötetterv © Tillai Tamás

Előszó Király Júlia

A szöveget megfejtette és szerkesztette Gilicze Gábor

Sajtó alá rendezte Gilicze Gábor

Kovács Attila Zoltán

Az eredeti Titkosnapló kézirat a Dobó István Vármúzeum tulajdona.

Második kiadás

ISBN 978-963-227-638-0

Felelős kiadó a Helikon Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Gilicze Gábor

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

A szöveget gondozta Szepessy Kata

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

SZ. KIRÁLY JÚLIA

Gárdonyi és a titkosírás

Gárdonyi otthona

„A pokol kapujából kerültem az Isten közelébe: az egri sánc tetejére.” - írja Gárdonyi Egerbe költözéséről.

A városhoz nem kötötték jó emlékek. Tanítóképzős korában élt itt nagy nélkülözések közepette kosztos diákként inkább édesapja, mint saját elhatározásából. Érdekes, hogy első évben éppen magyar nyelvből buktatta meg őt Répássy János, aki az utóvizsgán a következő mondattal javította kettesre a nyelvtan jegyet: „– Fiam! Tebelőled sohse lesz nagy ember, de a kenyeredet azért meg tudod keresni.” (Később Répássy professzor ezt élete legnagyobb gyalázatának nevezte.) A Magazin utcai Borcsa-szálló nem volt a diákvágyak „netovábbja”. Se elmélyülésre, se nyugalomra nem volt alkalmas az egyetlen szoba, amelyben négy diák kapott szállást. A második évben választott tündérparti lyukban ugyan egyedül lehetett, de ott se fűtés, se hely nem akadt a komoly munkára. A harmadéves állapotokat így írja le: „Mostani állapotom ez: III. éves képezdész vagyok. Antalfi Pálnál van szállásom, élelmezésem és mosásom. Szegény vagyok, mint a templom egere, de azért vidám és megelégedett és mint eddig voltam, könnyelmű. Az érsektől kapok havonta 8 forintot, conditióm (gyermeket tanítok) van 5 forintom. Ez képezi (!) havonkinti jövedelmemet. Antalfi úrnak fizetek havonkint 11 forintot. Nekem marad kettő, abból akarok ruhát szerezni, könyvet, írószereket venni, abból früstökölök, uzsonnálok és fedezem különféle költségeimet. Isten majd megsegít.”

Gárdonyi hosszú vándorlás után jutott újra Egerbe, véletlenül. A fia, József így ír erről Az élő Gárdonyi című művében:

„Gárdonyi azidőben már elvágyódott Pestről, s mintha a masinája érezte volna ezt a vágyakozását, együtt indultak valami kellemes vidéki fészek fellelésére, kutatására… ki tudja, merrefelé kalandozott Gárdonyi a gépével ház-nézni, mikor egyszer eszébe ötlött:

– Elnézek én egyet Egerbe is. Elmegyek! Egyszer Isten igazában belakok abban a városban, ahol annyit koplaltam, fázlódtam, sanyarogtam. Megörökítem lencsémmel azokat a helyeket, miken ifjúságom szenvedéssel átvergődött. Indult, robogott. Lekapta gépével a Borcsa néni házát kívül-belül. Az öreg Lyceumot, a tündérparti kamralakását és a sánci kulipintyót, a legutolsó menedékhelyet Antalfyéknál, ott, a mai Gárdonyi fakeresztje tövében. S ahogy végiglépett a Sáncon, sok kutyaugatás és apró gyermekszemek kíváncsiskodó fejforgatása kíséretében, kilükken a Sándor-bástya mellett a dombtetőre. Gyönyörű táj. A távolban a Mátra. A mélyben, mint valami óriás fészekben a fehérpelyhek, sokasodnak a házak, egymás hegyén-hátán, rendszertelenül.

– Hogy nem látta ő ezt diákszemmel ezt a szépséges panorámát?”

Idősebb korában élete egyik legjobb döntésének tartotta Egerbe költözését. Sokat vándorolt már korábban is, folytatva a családi hagyományokat. Egyre idősödő édesanyját azonban nem hagyhatta a városi élet zajában, fiairól is egyedül kellett gondoskodnia, és szakítani akart a fővárosi tülekedéssel. Végleges otthont akart építeni, ahol tanulással, olvasással és munkával töltheti idejét, miközben családját is nyugodt biztonságban tudhatja. Anyagi életének alakulása is arra kényszerítette, hogy elköltözzön Pestről. Egyrészt – a Pokol-körkép című vállalkozás sikertelensége miatt – attól kellett tartania, hogy a hitelezők a valóban felelős üzlettársak adósságait is tőle akarják majd behajtani, és az eljárás zavarában elveszítheti nagy áldozattal megszerzett könyvtárát. Másrészt ekkor már rendelkezett annyi készpénzzel, hogy vidéki házat vásároljon, s letelepedhessen. Gárdonyi a magányban tudott kiteljesedni igazán, így tudott alkotni, maradandót létrehozni. Lelkét felemésztette volna a fővárosi tülekedés, művei nem születhettek volna meg más közegben. Ő ezt hamar felismerte, s ezt legközelebbi barátai is elfogadták. Olyannyira megszerette a várost, hogy amikor Aradra hívták múzeumigazgatónak, nem vállalta el a munkát. Eger és a „kis falu a városban” – ahogyan otthonát nevezte – élete végéig magához láncolta. 1920-ban így nyilatkozott:

„Valamikor réges-régen sokat küszködtem, nyomorogtam ebben a városban. Aztán elkerülve innen sorsom jobbra fordult, s hogy pénzhez jutottam, elhatároztam, hogy eljövök ide – magyarán mondva – jóllakni. Elégtételt venni a szenvedéseimért. Ekkor történt, egy délutáni sétám alkalmával, hogy amint felfelé jöttem az úton, egy öreg anyókát pillantottam meg, akit azután meg is örökítettem fényképező masinámmal. Ez az anyóka talán Sors néne lehetett, mutatta meg számomra a kis házikót s a napsütéses őszi délutánon a fülembe súgta: Lásd, ezzel foglak kiengesztelni, ez lesz a te jövendőbeli otthonod, ahol megszületik majd lelkedben sok tarka mese, amit ezer éve gyűjtöttem.”

A kiválasztott ház, a környék egyetlen épületeként nagyon roskatag állapotban volt. Munkát, erőt nem kímélve néhány év alatt sikerült olyanná varázsolni, amilyenben Gárdonyi is jól érezhette magát. A családjának a kis ház mellett egy nagyobbat tudott építeni, így a hőn áhított magányt is megkapta úgy, hogy bármikor csatlakozhatott szeretteihez. Egy helyi legenda szerint, ha a háza külső köpenyajtaja zárva volt, még gyermekei sem zavarhatták munka közben. Édesanyja nem engedte be ilyenkor az idegeneket sem. Ugyancsak a helyiek őrzik azt a történetet is, hogy a városból hazaérkező Gárdonyit az utcabeli gyerekek nagy örömmel várták, mert minden alkalomra tartogatott számukra egy-egy mesét. A mesélő írót a gyerekek körbevették, és háza kapujáig kísérték. E találkozások alkalmával kristályosodtak ki azok a történetek, amelyeket Gárdonyi lejegyzésre alkalmasnak ítélt. Pedagógusként, apaként fontosnak tartotta azokat a meséket, amelyek a kicsik lelki, szellemi, erkölcsi nevelését, szórakoztatását szolgálták. A Nagyapó meséi vidám, közös játékra, a Bolond Istók mókás mozgásra, „bolondozásra”, az állatmesék pedig játékos tanulásra invitálták a legkisebbeket. A mesemondó Gárdonyit vidámság, játékosság, ötletesség jellemzi.

Éppen Törökországban tartózkodott, amikor meglepte őt a jó hír, hogy Eger városa neki adományozta a háza előtti szabad területet. Az író az Egri Híradóban áldotta „azt a szívdobbanást, amely megállította a várromok felett és itt tétette le vele végleg a vándorbotot.” Hamarosan megvásárolt a háza feletti területből három hold szőlőt, több mint száz négyszögölt a Mártonffy-rétből, majd – már 1907-ben, annak örömére, hogy kimondták Csányi Molnár Máriával megkötött házasságának felbontását – övé lett az Eger határában lévő Savós nevű harmincholdas birtok is. Itt volt domb, völgy, rét, fenyves, nyaraló és gyümölcsös is. Régi álma, a Gárdonyi-kúria bontakozhatott így ki. A Mártonffytól vásárolt földön botanikus kertet telepített, melynek csodájára jártak az egriek. Bogarasnak is tartották, mert a nagy kertben „haszontalan” növényeket termesztett. Európai útjairól, többek között Törökországból, Olaszországból, Franciaországból hozott növényeket honosított meg. Hatalmas fenyők, tuják, virágok és egyéb dísznövények között sétálhatott esténként, amelyeket szinte kivétel nélkül maga ápolt. Az ehhez szükséges tudást eleinte könyvekből szerezte, később tapasztalata és gondos megfigyelései szerint kertészkedett. Házának környezete hamarosan megszépült, mindig ezrével virágoztak a növények, madarak csicseregtek, csend és békesség ülte meg otthonát. Falut teremtett magának a városban. A lakóházához közelebb eső kert volt a virágos kert, mélyebben feküdt a gyümölcsös és az úgynevezett sétakert. A két rész között kőfalat épített. A bokrok között és az utak mentén szobrok álltak. A ház körülbelül húsz méter hosszú lehetett, teljes hosszán tornác állt. Ha esett az eső, az író itt pipázgatott, sétálgatott.

Számos mendemonda terjedt el Gárdonyiról, életéről, remete életviteléről. Ezek nagy része azonban csak mítosz, legenda, nélkülöz minden alapot. Nagyon szívesen fogadott vendégeket, de csak akkor, ha volt szabad ideje. Azt ugyanis nem szerette, ha munka közben megzavarják. Számára az alkotóműhely olyan szentély volt, amelybe nem lehetett akárkinek, akármikor belépnie. Gyakran járt Pestre, és ottani barátait is mindig szívesen fogadta. Rákosi Viktor író, újságíró, Bródy Sándor, Feszty Árpád, Dankó Pista, Lányi Géza költő rendszeresen meglátogatta. Európa több országát bejárta az első világháború kitöréséig. Erről tanúskodik képeslap gyűjteménye, melynek tetemes részét ő küldte családjának különböző útjairól. Legemlékezetesebb útja Törökországba és Angliába vezetett, de járt Franciaországban, Olaszországban is. Tervei között szerepelt, hogy Amerikába is ellátogat, de ebben a világháború kitörése megakadályozta. Ezekről az útjairól gazdag élményekkel, s rendszerint valamilyen különleges növénnyel tért haza. Élményeit természetesen felhasználta írói munkája során.

Egerben elérhette nagy álmát: az anyagi biztonságot és a függetlenséget.

Gárdonyi titkai

„Egy tavaszi napon a kőfal mellett jöttem andalogva. A fakadó természet, a napsütés, a korai virágzás, a csend, az egyedülvalóság elbájolt. Gyönyörűséget éreztem a szívemben; mondhatnám: hangtalan zenét; megálltam félig lehunyt szemmel, és arra gondoltam, hogy a természetnek azt a szépségét, amely most hat reám, azt a gyönyörűséget, amit most érzek, ki kellene fejeznem, valami módon meg kellene írnom, hogy ne múljon el.

Határozottan emlékszem, hogy ezt gondoltam: meg kellene írnom. De annyira lehetetlennek éreztem ezt ugyanakkor, hogy a második gondolatom ez volt: talán ha nagy leszek…

Minthogy az elragadtatásnak ez a perce tisztán megmaradt emlékezetemben, arra is emlékezem, hogy az írás, a le kellene írni, nem mint művészet állott a fogalmaimban, hanem csak mint gondolom-eszköz, hogy ennek a percnek a mámorát szerettem volna megmenteni az elmúlástól.

Tehát nem volt eszemben, hogy író leszek, semmi efféle elhatározás, csak egy gondolat volt az egész, de ez a gondolat oly rendkívüli, mintha éjfél után két órakor látnék az égen átvillanni egy napsugarat.

Mi volt ez?

Ha átgondolom az eddig lefolyt életemet, azt kell látnom, hogy kövek alatt nőtt fű vagyok. Sok idő kellett, míg ki tudtam bújni a levegőre. Körülményeim olyanok voltak, hogy el kellett vesztenem hivatásomnak ösztönszerű tudatát is.” – írja Gárdonyi Géza Gyermekkori emlékeim című művében.

Gárdonyi Géza azon írók közé tartozott, akik az írást kihívásként, komoly erőfeszítést igénylő feladatként, tudatos, átgondolt, megtervezett munkafolyamatként fogták fel. Kisgyermek korától készült az írói pályára, s nagyon sok nehézséggel kellett megküzdenie, míg elismert íróvá válhatott. A „kövek”, amelyekről ő beszélt, azok az akadályok, életkörülmények voltak, melyek gátolták őt az íróvá válás folyamatában. A szegénység, s mondjuk ki, az alapos műveltség hiánya, mind-mind késleltették Gárdonyit a nagy cél elérésében. Kitartóan készült a pályára, gondosan, olykor erőn felül is gyarapította könyvtárát, s ahogy nőtt a könyvek száma, úgy nőtt, mélyült műveltsége is.

Gárdonyi Egerbe költözésének egyik fontos indítéka volt, hogy megfelelő alkotói közeget találjon elmélyült munkájához. Makacsul, sokszor napokon keresztül elbújva, visszavonulva olvasgatott, elmélkedett, gyűjtötte az információkat, tanult. Történelmet, irodalmat, filozófiát, természettudományokat. Ez a kitartó, hatalmas energiákat megmozgató tanulás, megfigyelés, az információk állandó elemzése, átgondolása élete részévé, egyénisége fontos jegyévé vált. Új utakat keresett, gondosan formálta írói arculatát, kereste önálló hangját. Egerbe költözése előtt novellái még Jókai zsánerképeit és Mikszáth anekdotáit másolták, történetei a romantika jegyei alapján formálódtak, megfigyelései anekdotikus csattanóként zárták le a történéseket. Későbbi írásai, például Az én falum novellái már jelezték tehetségét, előre mutattak későbbi stílusára. Az én falum jelenetei plasztikusak, önmagukon túlmutatóak: reprezentálnak egy életet, egy sorsot. A konkrét, rövid, lényeget kiemelő élethelyzetek leírása, melyeket gyakran rövid elmélkedésekkel tarkít, elveszítik egyediségüket, és már általános, egyetemes mondanivalót sugallnak. Ez jellemzi még markánsabban a későbbi novellákat: a felvillanó jelenetek, a reflexiók, a rövid jellemzések, az apró történések, snittek, mindig valami mélyebb mondanivalót hordoznak. Ezeket a magvas gondolatok, „üzenetek” sokszor hónapokig értek pipázgatás vagy séta közben. A mondanivalót, az üzenetet csak azok tudják megérteni, akik egy hullámhosszra tudnak kerülni Gárdonyi „lélekrezdüléseivel”, („Minden műnek akkora az értéke, amekkora rezgést kelthet a szívekben.”) s felfoghatatlanok azok számára, akik pusztán tudományos, elemző módon közelítik meg a műveket. Ebben az esetben nehézkessé, esetlenné, kidolgozatlanná, leginkább hiányossá válnak azok az elemek, amik Gárdonyit Gárdonyivá teszik. Az eseményeket a lelkén átszűrve írta meg, s ami a papírra került, már nagyon sok elmélkedésen, olykor vívódáson esett át. Gárdonyi azt szerette volna, ha olvasói a rövid történésekben, az egyetlen novella erejéig felvillanó emberi sorsban is megértsenek valamit: a lényeget, az indokokat, a sorsszerűséget, a nagyon bonyolult emberi lelket.

Gárdonyi egyetemes üzenetének, filozófiájának fő eleme a szeretet és a szabadság. Szerinte mindenkinek meg kell találni az egyéniségnek leginkább megfelelő életteret, ugyanis ha ez nem sikerül, az ember nem tudja küldetését beteljesíteni, elégedetlen, fáradt, frusztrált lesz egész életén keresztül, nem tud szeretni és nem tud szeretetet elfogadni.

Gárdonyi nem a magányt, hanem a szabadságot választotta. Saját maga által felépített új életstílusa lehetővé tette számára, hogy végre úgy élhessen, ahogyan mindig is szeretett volna: volt ideje a gondolkodásra, békességben, nyugodtan telhettek napjai, elegendő ideje maradt az alkotásra. Nem rejtőzött el, nem idegenkedett semmitől, csupán kellő távolságot tartott mindentől, ami új, szokatlan, esetleg veszélyes lehetett. Neki idő kellett ahhoz, hogy mindent átgondoljon, megvizsgáljon. Életstílusa része lett írói stílusának, hangnemének is. A csendes, nyugodt alkotói közeg, a sok gondolkodás, elmélkedés, a fáradhatatlan olvasás, az állandó, a néha látszólag céltalan vizsgálódás, folyamatos önművelés hozták létre azt az írói magatartást, ami Gárdonyi műveinek is részévé vált. Nem szabad elfelejtkeznünk vallásosságáról sem. Jóval későbbi életszakaszában, az Ida regényében fogalmazta meg, hogy a jó művek felülről, Istentől ihletettek. Ahhoz pedig, hogy a szerző meghallja az istenség szelíd hangját, magányra, csendre, visszavonultságra, „belső imakamrára” van szüksége, amely Gárdonyi esetében a mindentől elzárt szoba volt, ahova bezárkózva erre az ihletre vágyott, ezt kereste, s ha megkapta, gyorsan, pontosan, teljes odafigyeléssel tudott dolgozni. „Az eksztázis az a szent tűz, amelyben a gyémánt terem.” Ennek az eredménye, a gyümölcse az olvasók elégedettsége volt.