BORÍTÓSZÖVEG

Budapest, 1944 ősze. Terror és konspiráció. SS-katonák, nyilasok, erősödő ellenállási mozgalom. A város egy része romokban. A Szovjet Hadsereg a kapuknál. A németek és a magyar nácik a Holocaust utolsó felvonására készülnek, hogy megsemmisítsék a maradék zsidó lakosságot is. Csendes belháború dúl a magyar nácibarát és a náciellenes erők között.

Július 9-én Budapest Keleti pályaudvarára megérkezik Raoul Wallenberg. Taxival megy a városközpontba, és azonnal beleveti magát a drámai zűrzavarba. Egy csapásra a város zsidó kisebbségének megmentéséért harcoló erők szövevényes hálózatában találja magát. A budapesti az utolsó jelentős még létező zsidó csoport a náci fennhatóság alatt álló Európában.

Az Alkonyat Budapest felett erről az 1944-45-ös nagyszabású mentőakcióról szól, egészen új fénybe helyezve Raoul Wallenberg munkásságát. Számos eddig ismeretlen tényt és eseményt mutat be, korábban nem publikált fényképekkel illusztrálva.

Kovács Gellért

ALKONYAT

BUDAPEST

FELETT

KOVÁCS GELLÉRT

ALKONYAT

BUDAPEST

FELETT

Az embermentés és ellenállás története

1944–45-ben

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gellert Kovacs: Skymning över Budapest. Historien om Raoul Wallenberg och kampen för människoliv 1944-45.

Stockholm, 2013, Carlsson Bokförlag.

Fordította Harrach Ágnes

Jelen kiadás az első, svéd nyelvű kiadásnak a szerző által javított és kis mértékben átdolgozott szövegén alapul

A fordítást az eredetivel egybevetette Tótfalusi István

Lektorálta Kovács Tamás

© 2013 Gellert Kovacs och Carlsson Bokförlag

Hungarian translation © Harrach Ágnes, 2014

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-963-310-528-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Pais Andrea (print) és Lovas Anna (e-könyv)

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kovács László emlékére

(1944–2012)

TARTALOM

ELŐSZÓ

1. MAGYARORSZÁG ÉS A ZSIDÓK

A történet kezdete

Az együttélés és kölcsönösség „aranykora”

Egy megalázott nemzet bűnbakot keres

A konszolidáció

Gazdasági válság és társadalmi nyugtalanság

Teret nyer a nácizmus

2. SZERZŐDÉS AZ ÖRDÖGGEL

Belépés a II. világháborúba

A holokauszt előjátéka

Katasztrófa a Don-kanyarban

A kiugrási kísérlet

Kettős játék

3. 1944

A megszállás

A vidéki deportálások

Kétségbeesés és közömbösség között

4. LASSAN ÉLEDEZIK A HUMANIZMUS

A világ reagálni kezd

Az ellenállás ébredezik

A Magyar Függetlenségi Mozgalom: MFM

A Koszorús-akció

5. RAOUL WALLENBERG AZ 1944-ES MAGYARORSZÁGI MEGBÍZÁSA ELŐTT

Fiatalkori évei – a világpolgár

A kereskedő és a polgárőr

6. WALLENBERG BUDAPESTI TARTÓZKODÁSÁNAK KEZDETE

A hálózat kiépítése

Konspirációk Berlinben és Budapesten

A humanitárius szervezet

7. WALLENBERG ELSŐ ÖNÁLLÓ AKCIÓI

8. AZ AUGUSZTUSI DRÁMA

9. A HELYZET IDEIGLENESEN STABILIZÁLÓDIK

Árnyjáték

Tárgyalások Kurt Becherrel

10. A NÉMETEK ELLEN TERVEZETT LÁZADÁS

Az ún. kiugrási iroda

A Magyar Front

A kommunisták

A zsidó csoportok

11. A TAURUS ÉS A SVÉD FUTÁR

12. A KÉT TÁBOR LESZÁMOLÁSRA KÉSZÜL

Wallenberg titkos kapcsolatai

A németek és a nyilaskeresztesek konspirációi

A forráspont

13. A MIKI EGÉR ÉS A PÁNCÉLÖKÖL HADMŰVELET

14. MIT CSINÁLT WALLENBERG A PUCCS ALATT?

15. A SOKARCÚ ELLENSÉG

A nyilaskeresztesek

A csendőrség

A rendőrség

A németek

16. ÚJRAKEZDŐDNEK AZ ÜLDÖZÉSEK

A halálmenetek

17. A SEMLEGES ORSZÁGOK KÉPVISELŐI

A Langlet házaspár és a Svéd Vöröskereszt

Friedrich Born és a Nemzetközi Vöröskereszt

Angelo Rotta és a Szentszéki Apostoli Nunciatúra

Carl Lutz és Svájc

Giorgio/Jorge Perlasca és Spanyolország

18. A SCHÜTZLING-PROTOKOLL IRODA

19. AZ ÍRÓGÉPMŰSZERÉSZ ÉS A NYILAS

20. AZ ELLENÁLLÁSI MOZGALOM ÚJ ERŐRE KAP

21. KISKA

22. ZUGLÓ ÉS ANGYALFÖLD

A XIII. kerületi Kiska

23. WALLENBERG ÉS AZ ELLENÁLLÁSI MOZGALOM

Wallenberg kapcsolata a XIII. és a XIV. kerületi Kiskával

Két tanúvallomás

24. A SZÁMONKÉRŐ KÜLÖNÍTMÉNY LECSAP

25. AKCIÓ A JÓZSEFVÁROSI PÁLYAUDVARON

26. KÖZELEG AZ OSTROM

27. A KÉT GETTÓ

A nemzetközi gettó

A nagy gettó

28. AZ ÉLETMENTŐK ÉJJEL-NAPPAL KÜZDENEK

29. TOTÁLIS TERROR

30. A VÉRES KARÁCSONY

Harc az elhurcolt gyermekekért

31. HARC A VÉDETT HÁZAKÉRT

32. A NÁCIK UTOLSÓ KÍGYÓMARÁSA

33. TÖMEGMÉSZÁRLÁS A NAGY GETTÓBAN

EPILÓGUS

UTÓSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

A C-hivatal

A Baltikum

OSS

A C-hivatal titkos akciói Magyarországon

A Wallenberghez vezető nyomok

A magyarországi utójáték

Végkövetkeztetés

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FORRÁSOK

IRODALOM

KÉPMELLÉKLET

JEGYZETEK

ELŐSZÓ

Könyvem célja, hogy új információkat és új adatokat tárjak fel az olvasók előtt egy olyan témakörben, amelyről már nagyon sokat írtak. Ez a könyv Raoul Wallenbergről és arról az időszakról szól, amit Budapesten töltött. De egyben arról a városról is, ahol születtem, s arról az országról, melynek története a XX. századi európai történelem sűrítménye. Az 1944 nyara és 1945 tele közötti időszak az európai történelem szörnyűséges szakasza, ugyanakkor egészen különös dolgok is történtek ez idő alatt. Budapest volt az egyetlen olyan nácik által megszállt európai város, ahol a zsidók nagyobb számban túlélték a borzalmakat.

Tekintélyes mennyiségű könyvet írtak már Raoul Wallenbergről, születésének századik évfordulóján, 2012-ben is számos új mű jelent meg életéről és munkásságáról. Számtalan könyv született az Amerikai Egyesült Államokban a hidegháború éveiben, elsősorban az 1980-as években. Némelyek budapesti tartózkodásáról szólnak, mások többet foglalkoznak a Szovjetunióban elszenvedett fogságával és azzal a kérdéssel, hogy vajon életben van-e még. Míg eleinte leginkább csak a családot és a körülöttük élőket érdekelte Wallenberg sorsa, idővel személye a hidegháború utolsó szakaszának emblematikus figurájává növekedett. Ennek a megújuló érdeklődésnek természetesen megvolt a maga politikai háttere is. Szükség volt rá hősként, aki harcolt a gonosz nácizmussal szemben, de végül a másik gonosz ideológia, a kommunizmus áldozatává vált. Ez az értelmezési keret a nyolcvanas évek első felében, a Reagan-korszak idején volt a legelterjedtebb, amikor újra felizzott a hidegháború, és ennek következtében ekkor terebélyesedett ki az emlékezési mozgalom, és ekkor adták ki a legtöbb könyvet.

Ezeknek a könyveknek a közös fogyatékossága, hogy megírásuk során szerzőik nem jutottak hozzá a szükséges információkhoz, hiszen a magyar levéltárak zárva voltak a kutatók előtt, és egészen a nyolcvanas évek végéig Wallenberg tabutéma volt Magyarországon. A könyvek jó része tehát inkább hallomásokra és másodlagos forrásokra épül, illetve tartalmaz egy sor legendát is. A kötetek jó része legfeljebb a jó és a rossz közötti örök harcról és a magányos, tiszta hősről szóló amerikai elbeszélő kultúrába illik, és előfordul, hogy a sok magasztalás, mítosz és aktuálpolitikai cél között a valóságos Wallenberg teljesen elveszik.

Nem szeretném, ha az olvasók félreértenének, ezért hangsúlyozni kívánom, hogy semmiképp sem szeretném elvitatni Wallenbergtől az igazi hős rangját. Épp ellenkezőleg! A könyv olvasása közben remélhetőleg mindenki érezni fogja, hogy igazi hős volt, egyike azon keveseknek, akik önként hátrahagyták védett helyzetüket a semleges Svédországban, s nap nap után kockára tették életüket. Könyvemmel azt szeretném megmutatni, hogy milyen összetettek voltak a magyarországi események, valamint a mentőakciók 1944–45-ben, amelyek eredményeképpen végül 130 000–150 000 zsidó származású ember maradt életben Budapesten, mire a Vörös Hadsereg elfoglalta a várost, annak ellenére, hogy a német és a magyar nácik minden tőlük telhetőt megtettek, hogy deportálják és kiirtsák őket. Szándékom szerint azt is megmutatom, hogy a mentési tevékenység számos hálózat és sok száz ember együttműködésének eredménye volt, melyben Wallenberg, aki a történet elején újoncnak számított Budapesten, szép lassan kulcsfigurává vált. De hogy valóban annak a hősnek láthassuk, aki volt, rendkívül fontos, hogy végre elszakadjunk attól az általánosan elfogadott nézettől, mely szerint egy magányos diplomata összezavarja a bárgyú őröket a blöffölésével, akik erre egyszerűen leengedik a fegyverüket.

A valóság mindig sokkal összetettebb, s a háborútól, terrortól és gyűlölettől kínzott 1944-es Magyarország valóságára ez még inkább áll…

Igaz ugyan, hogy a könyv vezérfonala Wallenberg munkássága, az olvasó azonban számos más szereplővel is megismerkedhet, akik az 1944–45-ös budapesti pokolban tevékenykedtek. A helyzet további különlegessége, hogy a háború három szinten folyt. A legfelső szinten a náci német és a szovjet-orosz birodalom közötti apokaliptikus csata zajlott. A fegyveres harcokon túl ott volt még a nácik háborúja a magyar zsidók ellen: ez volt az európai zsidóirtás utolsó, legtragikusabb fejezete, amely a háborúnak ebben a késői szakaszában talán elkerülhető lett volna. Mindezeken túl a nácibarát és náciellenes magyarok között testvérháború dúlt: egy csekély intenzitású, olykor láthatatlan, de annál több gyűlölettel fűtött háború. Talán épp ez a „csendes polgárháború” – amely magában foglalt passzív ellenállást, szabotázsakciókat vagy akár nyílt összetűzéseket is – vált a legkevésbé ismertté mind Magyarországon, mind nemzetközi viszonylatban.

Munkám természetesen a zsidók elleni terrorra, valamint az ő érdekükben létrejött mentőakciókra összpontosít. A semleges országok budapesti mentőakciói ma már eléggé ismertek, és sokat írtak róluk – elsősorban Wallenberg munkásságáról –, de sok szó esik majd arról a háborúról is, amely azok között a magyarok közt folyt, akik még mindig hittek Németország győzelmében, és a zsidókat elpusztítandó ellenségnek tekintették, valamint azok között, akik különböző okokból szembefordultak a németekkel, és megpróbáltak segíteni zsidó honfitársaiknak.

Utóbbiakról gyakran megfeledkeznek. Némelyikük a nácik áldozata lett, a háborút túléltek nagy részét pedig a negyvenes évek végén és az ötvenes évek elején üldözték az új diktatúrában. Sokan külföldre menekültek, akik pedig Magyarországon maradtak, hallgattak emlékeikről. Az 1990-es évek demokratikus változásai nyomán ugyan egyre tárgyilagosabban lehetett beszélni a háborúról, mind a magyar nácizmusról, mind azokról a kevesekről, akik küzdöttek ellene, de személyük és szerepük még ekkor sem került a megfelelő helyre a közfelfogásban, mert a nyilvános viták során mindenki a kommunizmus épp akkor véget ért negyven esztendeje alatt elszenvedett sérelmekkel volt elfoglalva. Nagyon kevés információ áll tehát rendelkezésre ezekről az ellenállási csoportosulásokról, s arról, hogyan kíséreltek meg fellépni a zsidóüldözéssel szemben. Könyvem kollektív elbeszélés, amely talán elsőként számol be a nemzetközi olvasóközönségnek ezekről a csoportokról és személyekről, továbbá arról, hogyan működtek együtt a semleges országok életmentőivel.

Az információhiányon túl természetesen olyan könyvek sem igen léteztek, amelyek megpróbáltak volna a legendák nyomába eredni, és a magyar levéltárak anyagaira alapozva feltárni Raoul Wallenberg Budapesten töltött hat hónapját. Mint korábban már említettük, a téves nézetek részben a Magyarországon uralkodó politikai tabura vezethetők vissza. A témáról az egyik legjobb könyvet Lévai Jenő írta még 1946-ban, de ez a mű a kommunisták 1949. évi hatalomátvétele után szabályosan eltűnt. Lévai ezek után jobbnak látta, ha nem foglalkozik többet a témával. Könyvét lefordították svédre és angolra is, de röviddel a megjelenés után rejtélyes módon ezek a kiadások is eltűntek. Hogy miért, az még ma is tisztázatlan, de összefügghet azzal a ténnyel, hogy Lévai politikai okokból a hivatalos szovjet álláspontot képviselte, mely szerint Wallenberget a front mögött hátramaradt nácik ölték volna meg Budapest és Debrecen között, amikor találkozni akart Rogyion Malinovszkij marsallal. Az elmúlt húsz év témába vágó munkái között meg kell említeni Szita Szabolcs és az azóta elhunyt Ember Mária úttörő kutatómunkáját. A fent említett három kutató és történész volt a legnagyobb hatással a jelen mű megszületésére.

A könyv több részből áll. Ahhoz, hogy megértsük, miért alakult ki a zsidóüldözésnek épp ez a formája Magyarországon, és hogy milyen környezetben működött Wallenberg, vissza kell pillantanunk a magyar történelemre és a magyar zsidóság történetére. Ezt követi a svéd diplomata megérkezését megelőző, 1944. tavaszi–nyári események bemutatása, amikor is felfoghatatlan módon 436 000 embert deportáltak és kíséreltek meg megsemmisíteni. Rövid összefoglalót adunk Wallenberg életének korábbi, az 1944 júliusában megkezdett tevékenységét megelőző szakaszáról is.

Ezt követi a könyv legfontosabb része, mely több fejezetben Wallenberg budapesti tartózkodásáról számol be. Ezt az időszakot durván három részre tagolhatjuk. Egyrészt a csalóka nyugalom időszakára 1944 nyarán, amikor is ideiglenesen sikerült elhárítani a budapesti zsidókat fenyegető veszélyt, másrészt a nyilasok német segítséggel történő októberi hatalomátvételét követő időszakra, harmadrészt a december közepétől bekövetkező budapesti ostromra. Szörnyű időszak volt, amikor is a legextrémebb körülmények között folyt a küzdelem éjjel-nappal az emberéletekért.

Ehhez kapcsolódva mutatok bizonyítékokat arra a szoros és eddig elég ismeretlen kapcsolatra, amely ezek között a csoportok és Raoul Wallenberg között fennállt. Az utószóban bemutatom azokat a kutatási eredményeket, amelyek a könyv svéd megjelenése után bukkantak elő. Ezekből világosan látszik, hogy a svéd misszió korántsem csak humanitárius célú volt, hanem a nyugati szövetségesek által meghatározott politikai szerepet is játszott, ami hiteles magyarázatot ad arra, miért volt fontos a szovjetek számára Wallenberg eltüntetése.

Nem gondolom, hogy könyvem végérvényes tudományos magyarázat a magyar holokausztról, a 1944-es budapesti ostromról vagy a politikai helyzetről. Azt is tudom, hogy a magyar olvasók számára bizonyos részletek már jól ismertek, különösen a könyv első részében. Mivel eredetileg külföldi közönségnek írtam, fontos volt részletesen ismertetni azokat a folyamatokat, amelyek 1944-hez vezettek. Én elsősorban Raoul Wallenbergen keresztül szeretnék egy hiteles történetet elmesélni azokról a magyar és külföldi nőkről és férfiakról, akik személyes biztonságukat, netán életüket áldozták a német és magyar nácizmus ellen. A könyv elsősorban Magyarország és Budapest egy olyan történelmi korszakát mutatja be, amelyről ugyan sokat beszélnek, sokan mégis keveset tudnak. Vagy átpolitizált, érzelmektől fűtött szemüvegen át tekintenek ezekre az évekre. A kutatás és a könyv megírása alatt számomra talán a legfontosabb tanulság az volt, hogy a történelemben semmi nem fekete vagy fehér. Magyarország drámai és vérzivataros 1940-es évei pedig különösen nem azok.

1. MAGYARORSZÁG ÉS A ZSIDÓK

Történet szeretetről, gyűlöletről és ambivalenciáról

A TÖRTÉNET KEZDETE

Magyarország azon európai országok közé tartozik, melyeknek a huszadik században országuk zsidó népességével a legproblematikusabb és legambivalensebb viszonya volt. A zsidóellenes megnyilatkozások természetesen nem számítanak kimondottan magyar sajátosságnak, és az I. világháború végét követő időszakig az ország egyáltalán nem volt kimondottan antiszemita, épp ellenkezőleg. 1919 után azonban megváltozott a helyzet, és sajnos az antiszemita nézetek az országot 2006-tól sújtó politikai és gazdasági válságok nyomán is új erőre kaptak.

A Római Birodalom idején a mai Dunántúlt magában foglaló Pannónia termékeny és fontos provincia volt. Ahogy a zsidók elterjedtek a Római Birodalomban, minden valószínűséggel Pannóniába, s annak fővárosába, a mai Óbuda területén fekvő Aquincumba is eljutottak. Magyarország 1000-ben áttért a keresztény hitre, s az addig oly harcias magyarok egy olyan társadalom földművelőivé váltak, mely szép lassan feudális királyság formájában stabilizálódott. Tudomásunk szerint itt nem fordultak elő olyan öldöklések, amilyenek az 1090-es évek első keresztes háborújának idejében Nyugat-Európában oly általánosak voltak. Arról viszont vannak adatok, hogy a Jeruzsálem felé tartó, Magyarországon átvonuló keresztes lovagok zsidóellenes cselekedeteket hajtottak végre az országban.

A XII. és XIII. században megszaporodnak a zsidók magyarországi jelenlétéről szóló tanúvallomások. Sokan Németországból és Csehországból érkeztek, ahol kemény idők jártak a zsidókra, és ezért a Magyar Királyság területén telepedtek le. Eleinte örömmel fogadták őket, mert kiváló kézművesek voltak, és a már akkor is kiemelkedő arányú írástudásuknak köszönhetően a közigazgatásban is felhasználták őket.

Ahogy az összes többi középkori társadalomban, az idők során a magyar társadalomban is változott a zsidók sorsa és helyzete. A változás gyakran elég gyorsan bekövetkezhetett, és leginkább annak a függvénye volt, hogy az éppen hatalmon lévő király hogyan ítélte meg őket. Ez függhetett akár a király személyes ízlésétől és szimpátiájától/antipátiájától, de visszanézve kirajzolódik egy minta is. Nagy általánosságban azt mondhatjuk, hogy az erős királyok hajlamosabbak voltak tolerálni, sőt akár ösztönözni a zsidók magyarországi jelenlétét és tevékenységét. De mint sok más helyen, gyakran itt is a katolikus egyház állt a diszkriminatív intézkedések hátterében, amelyeket az egyetlen nem keresztény európai kisebbséggel szemben foganatosítottak. Corvin Mátyás (1458–1490), a legnagyobb magyar király létrehozott egy országos zsidó prefektusi tisztet a zsidók jogainak védelmére és képviseletük ellátására, amivel fontos lépést tett a zsidók jogainak biztosítására. Mátyás felismerte, hogy a zsidók tudása, külkapcsolataik és pénzügyi forrásaik rendkívül fontosak nagyszabású tervéhez, hogy Magyarországot Közép-Európa katonai, gazdasági és kulturális nagyhatalmává tegye.{1}

Mátyás korai halálát követően ezek a tervek is meghiúsultak, s a meggyengült Magyarország a terjeszkedő Oszmán Birodalom zsákmánya lett. A Mátyást követő gyenge királyok tanácsadóik ráhatására visszavonták a zsidók korábban kapott valamennyi jogát. Az 1526-os katasztrofális mohácsi csatát követő török megszállás további sorsdöntő változásokat hozott a zsidóság, valamint az egész ország számára.

A legtöbb zsidó az ország nyugati részébe menekült, amelyet nem foglaltak el a törökök, a helyben maradók jó részének viszont a szultán parancsára a Balkán-félsziget más városaiba kellett költöznie, hogy fellendítsék a kereskedelmet. Az ottomán uralom alatt élő zsidók egyébként toleráns bánásmódban részesültek, mivel az iszlám vallás türelmet hirdet a könyvek népével szemben. Később szefárd, azaz Spanyolországból elüldözött zsidók is települtek Magyarországra, akiknek a kultúrája orientálisabb, mint az európai askenáz zsidóké.

Különösen Budán jutottak a szefárd zsidók nagyobb befolyáshoz a százötven évig tartó török uralom védelme és vallási toleranciája alatt. Ugyanakkor azok a zsidók, akik a Habsburg császár által megszállt területekre menekültek, nagyon rosszul jártak. A Habsburg-uralom a muszlim törökökkel, illetve a Magyarországon kialakuló protestantizmussal összevetve harcias katolikus jellegű volt, s az erőszakos ellenreformáció során lecsapott mindenkire, aki más volt. Ez természetesen erősen sújtotta a zsidókat, akiket idegeneknek tekintettek.

Amikor a császár vezetése alatt álló keresztény seregek az 1680-as években Magyarország területéről elkezdték visszaszorítani a törököket, nagyon durván bántak a szefárd zsidókkal, akiket megjelenésük és öltözetük folytán törököknek néztek. Számos esetben azonnal megölték őket, például Buda visszafoglalása során, amikor is a városban talált törökökkel együtt lemészárolták őket. Amikor a Habsburg Ausztria elfoglalta Magyarországot, újabb nehéz idők és számtalan korlátozás következett a kisszámú zsidó népesség számára. Ennek ellenére Csehországból és Ausztriából askenáz zsidók érkeztek, mert lehetőséget láttak az országban, amelyet 150 év megszállás és háború után újra kellett építeni. A lengyelországi Galíciából és Ukrajnából is érkeztek szegényebb zsidók, mert ezeken a területeken erős volt a zsidógyűlölet, amely időnként etnikai tisztogatásokhoz vezetett, mint például Bohdan Hmelnickij idejében az 1640–50-es években.

Mária Terézia császársága során bizonyos javulás állt be, de elsősorban fia, II. József uralkodása alatt stabilizálódott a zsidók helyzete az egész Habsburg Birodalomban, így Magyarországon is. II. József felvilágosult, birodalmát modernizálni akaró uralkodó volt, aki ki akarta terjeszteni az emberi jogokat, megszüntetni a jobbágyságot és korlátozni a katolikus egyház hatalmát. Reformtörekvései fontos részét képezte a nagyobb vallásszabadság, továbbá a zsidókat korlátozó különféle rendelkezések eltörlése. Ahogy az várható volt, mind a nemesség, mind az egyház hevesen tiltakozott e tervek ellen, s miután II. József alig tíz év uralkodás után súlyosan megbetegedett, halálos ágyán rávették, hogy vonja vissza a legtöbb reformját.{2}

Az őt követő Ferenc császár uralkodása alatt reakciós politika következett, mivel a Habsburg Birodalomra a forradalmi Franciaország nyomása nehezedett. Az 1815-ös bécsi béke után Oroszország mellett az Osztrák Császárság maradt a legfőbb biztosítéka, hogy az emberi jogok forradalmi eszméit, bárhol is bukkannának fel, eltiporják. A bécsi reakciós hatalom ellenére Magyarországon az 1820–40-es éveket reformkornak nevezték, amikor az ország jövőjét meghatározó számos új gondolat formát öltött. Színre lépett egy olyan értelmiségi réteg, amely az infrastruktúrába és oktatásba való befektetések útján akarta modernizálni az elmaradott Magyarországot. Ennek a mozgalomnak két fontos szereplője Kossuth Lajos ügyvéd és gróf Széchenyi István volt.

A reformmozgalom olyan értelemben volt nacionalista, hogy véget akartak vetni az ország alattvalói helyzetének és az Osztrák Császárságtól való gazdasági függőségének. Egyéb tekintetben inkább liberálisnak tekinthető, társadalmi reformra törekedett, és fogékony volt a külföldi példákra. Részben hasonlítható azokhoz a mozgalmakhoz, amelyek francia, itáliai és német földön működtek a XIX. század közepén.

Az osztrák uralkodó köröket egyre inkább nyugtalanította a magyarok erősödő öntudata. Hogy a császárság a hatalmát továbbra is megtarthassa, azt a módszert alkalmazta, hogy a Magyarországon élő nemzetiségeket – szerbeket, horvátokat, szlovákokat, románokat, németeket – a magyar reformmozgalom ellen uszította. Ekkortájt a magyar nemzetiség Magyarország lakosságának körülbelül 40 százalékát tette ki. Ez a magyarok és a többi nemzetiség közötti további súrlódásokhoz vezetett.

Ebben az időben a zsidóság még nem asszimilálódott, és továbbra is diszkriminatív rendelkezések voltak érvényben velük szemben. Ennek ellenére tömegesen érkeztek Magyarországra, ahol még mindig könnyebb élet várt rájuk, mint másutt. A XIX. században egyre instabilabbá váló cári Oroszország vezetői a nép elégedetlenségét az államilag irányított antiszemitizmussal igyekeztek levezetni. Zsidók százezrei vándoroltak ki a határ túloldalára, a monarchiához tartozó Galíciába. Galíciában azonban olyan sok zsidó élt, hogy irtózatos szegénység uralkodott, ezért sokan továbbvándoroltak a birodalom más területeire. Ebben az időszakban tehát Magyarországon is drasztikusan növekedett a zsidó népesség, s megkezdődött a zsidók asszimilációs folyamata: magyar nemzeti öntudat alakult ki bennük, mert ebben az időben Magyarország más országokkal összehasonlítva még toleráns és elfogadó volt velük szemben.{3}

AZ EGYÜTTÉLÉS ÉS KÖLCSÖNÖSSÉG „ARANYKORA”

1848-ban a reformmozgalom a Habsburg császárság elleni nyílt forradalomba torkollt. Az osztrák hadsereg eleinte többször is vereséget szenvedett a sebtében verbuvált magyar forradalmi hadseregtől. Több helyen harcok alakultak ki a magyar hadsereg és a kisebbségek között is, s ezeket a konfliktusokat az osztrákok csak tovább szították. A tizennyolc éves Ferenc József császár csupán I. Miklós orosz cár segítségével, a két hadsereg közös fellépésével tudta legyőzni a magyarokat 1849 őszén.

A magyarországi kisebbségek közül egyetlenegy zárkózott fel szívvel-lélekkel a magyarok mellé 1848–49-ben: a zsidóság. Pénzügyi forrásaikkal és műszaki tudásukkal támogatták a forradalmat, például fegyvergyárak létrehozásával. Az osztrákok, amikor bevonultak Budapestre, óriási mértékű büntetőadó megfizetésére kötelezték a zsidókat a forradalomban való részvételükért. Ez volt az első alkalom, amikor a zsidóság közvetlen szerepet vállalt a magyar történelemben.

A forradalmat újabb elnyomás és reakciós politika időszaka követte, de az osztrákok Franciaországtól 1859-ben, illetve Poroszországtól 1866-ban elszenvedett katonai vereségei végül arra kényszerítették Ferenc Józsefet, hogy Magyarországon keressen támogatást. Kemény tárgyalások során jött létre a megállapodás, hogy Magyarország Ausztriával azonos rangra emelkedik, így jött létre az Osztrák–Magyar Monarchia. Az 1867-es kiegyezés Magyarország történelme során a legdinamikusabb fejlődés kezdőpontja lett. Miután az ország végre önállósodott, és lehetősége nyílt saját gazdasági életének kiépítésére, gyors iparosodás és városiasodás következett.

1867 és 1917 között robbanásszerű fejlődés következett tehát. A reformkorban a termékeny magyar földeken túltermelés mutatkozott, és a termények feldolgozására alapított élelmiszer-ipari üzemek nyomán később további ipari ágazatok alakultak ki és erősödtek meg. A XX. század elején a korábban olyannyira elmaradott ország Európa egyik legfejlettebb elektrotechnikai iparával rendelkezett. Gyors ütemben épült ki a vasúthálózat, s a kereskedelem további megsegítésére az országnak saját kikötője lett Fiumében (ma Rijeka, Horvátország). Magyarország lakossága alig negyven év alatt 15-ről 21 millióra növekedett. A korábban periferikus szerepet játszó Magyarország olyan nagyhatalmi pozíció felé közeledett, mint Corvin Mátyás uralkodása idején a XV. században.

Semmi sem szimbolizálta jobban ezt a fejlődést, mint maga Budapest. Az 1848-as forradalom és szabadságharc ideje alatt még vidéki kisváros viharos sebességgel növekedett. A lakosság száma az 1873. évi 300 000 főről 1914-re 1,2 millióra gyarapodott. Ekkoriban nyerte el a város azt a formáját és képét, amilyennek jórészt ma is látjuk. Sugárutak és körutak épültek, a városközpontban egymást érték a palotaszerű épületek, ugyanakkor az apró belső udvarokkal épült bérkaszárnyákban rettenetes zsúfoltság uralkodott. A bérkaszárnyákkal teli negyedekben a magyarok más nemzetiségűekkel keveredtek, s a város viszonylagos toleranciával bíró, sokkultúrájú olvasztókemencévé vált.

Magyarország iparosodási és modernizálódási folyamatában a zsidóság kulcsszerepet játszott. Az 1867-es kiegyezés teljes körű állampolgári jogokat biztosított számukra, és minden korlátozást eltöröltek. A magyar államvezetés belátta, hogy tőkéjük, tudásuk és nem utolsósorban nemzetközi kapcsolataik nagyon fontosak az ország számára. A zsidóság a több száz éves diszkrimináció után óriási energiával vetette bele magát az új társadalom építésébe. A zsidó kultúra fontos részét képező oktatási hagyományaikra alapozva különösen jól tudtak alkalmazkodni az új idők kihívásaihoz. Mindössze néhány évtized alatt az átalakuló gazdasági életben egyre jelentősebb szerepet játszottak. Az iparban felhalmozódott tőke segítségével a zsidók új generációi újabb ágazatokba léptek át, például a pénzügy, a jog és a média területére. Az 1870-es évektől kialakuló középosztály jórészt zsidókból és németekből állt.

A zsidóság nagyobb része természetesen ugyanolyan szegény volt, mint a nagyváros sok más lakója, s alkalmi munkákból és egyszerű kézművességből tengette életét. A XIX. században a város legnagyobb zsinagógája körül zsidó negyed alakult ki. Az itt élők általában jobban ragaszkodtak a hagyományokhoz és vallási előírásokhoz, mint a zsidó középosztály, s kevésbé integrálódtak a társadalomba. Sokan Galíciából vagy az orosz határvidékről származtak.

A XIX. század közepén Budapest lakosságának 80 százaléka német anyanyelvű, hatvan évvel később 80 százaléka magyar anyanyelvű volt. A változásban fontos szerepet játszott a zsidóság tömeges asszimilációja. Néhány emberöltő alatt elsajátították a magyar nyelvet és kultúrát, a nagyobb ünnepeken az új zsidó középosztály is díszmagyarba öltözött, s gyakran határozottan jelezte távolságtartását a kevésbé alkalmazkodó vidéki, illetve a budapesti zsidó negyedben élő zsidókkal szemben. Bár a cionizmus szülőatyja, Herzl Tivadar Magyarországon született, a zsidók Szentföldre való hazatérésének ideológiája csekély meghallgatásra talált hazájában. A jól képzett magyar zsidók úgy érezték, hogy megtalálták a hazájukat, egy gazdaságilag fejlődő országot, ahol kisebb a zsidóellenesség, mint másutt.

Több oka is volt annak, hogy a magyar politikai elit viszonylag pozitívan tekintett a zsidóságra. Bár bevezették az általános iskolakötelezettséget, a legtöbb paraszt- és munkáscsalád továbbra sem hagyta gyermekeit a szükségesnél tovább iskolába járni. Ennek következtében a XIX. század végétől a magasabb szakmai végzettségűek körében a zsidók a teljes népességhez viszonyított számarányukhoz képest túlsúlyban voltak. A jól képzett zsidókra tehát szükség volt számos értelmiségi és műszaki szakmában. A növekvő magyar gazdaság függött a tőkebehozataltól, amelyre többek között a hatalmas infrastrukturális beruházásokhoz volt szükség. A zsidóság kiváló nemzetközi kapcsolatai könnyebbé tették mind a külföldi tőkéhez, mind a szaktudáshoz való hozzájutást. A zsidók ezenfelül hagyományaikból eredően vállalkozó szelleműek voltak, és másoknál jóval függetlenebbek a hagyományos, feudális struktúráktól. A gyors iparosodás és városiasodás ellenére a lakosság legnagyobb része továbbra is vidéken élt a félfeudális nagybirtokosoknak és a felsőbb társadalmi osztály tagjainak uralma alatt.

A magyar vezető rétegnek érdekében állt a feudális szerkezet fenntartása, mivel tagjai jórészt földbirtokos nemesek voltak, bár ugyanakkor az ország modernizálását kívánták. Épp ezek miatt az okok miatt vált a zsidóság nélkülözhetetlen modernizáló erővé – legalábbis addig, amíg egy hasonlóan iskolázott és hasonló üzleti kultúrával rendelkező „igazi magyar” középosztály ki nem alakul.

A zsidóságra a nagy nemzeti tervhez is szükség volt. Mint korábban már hangsúlyoztuk, Magyarország soknemzetiségű ország volt, ahol a nemzetek közötti kapcsolatokat az 1848–49-es szabadságharc alatt keserűség mérgezte meg. Amikor Magyarország lényegében Ausztriával azonos rangra emelkedett a Monarchiában, törvénnyé vált, hogy a magyar az államalkotó nemzet, és felette áll a többi nemzetiségnek. A magyar nacionalisták számára komoly frusztrációt jelentett, hogy a magyarok a népesség mindössze 40 százalékát tették ki a XIX. század közepén. A nagy terv lényege épp abban állt, hogy ezt az arányt 50 százalék fölé vagy még magasabbra emeljék. Azt a politikát, amelynek lényege, hogy a magyar nép „úr legyen a saját házában”, elmagyarosításnak nevezték, és néha kesztyűs kézzel, máskor viszont brutális keménységgel hajtották végre.

Korlátozták a kisebbségi nyelveken történő oktatást, s egyes esetekben teljesen megszüntették a más nyelven történő felsőbb oktatást. Ezek az intézkedések keserűséget szültek a nemzeti kisebbségek körében. A zsidóság volt az egyetlen kisebbség, amely örömmel adta fel korábbi nyelvét, s egyes esetekben részben az identitását is. Ezáltal a nagy magyar nacionalizmus képviselőivé váltak a kisebbségek szemében, s ez még mélyebb antiszemitizmust váltott ki belőlük.

A szlovákok és a románok körében például magasra csaptak a zsidóellenesség hullámai, a zsidóság tehát még jobban vonzódott a magyar identitáshoz, s az elmagyarosítás lelkes szószólói lettek a vegyes nemzetiségű területeken. Részben persze azért, mert úgy vélték, hogy a magyar kultúra fejlettebb (és kevésbé antiszemita), mint a kisebbségeké.{4}

A zsidóság tehát fontos volt Magyarország vezetői számára a társadalom elmagyarosítási terveinek végrehajtásához, és egyben eszköz a homogén magyar nemzetállam álmának megvalósulásához. Elsősorban a zsidóság kollektív elmagyarosításával lehetett az 1890-es évek végére elérni, hogy a magukat magyarnak vallók száma túllépje a forrón áhított 50 százalékos arányt.

Ez természetesen nem jelentette azt, hogy ne létezett volna ez idő alatt is zsidóellenesség Magyarországon. Tiszaeszlár kis falujában 1882-ben eltűnt egy fiatal keresztény cselédlány, s hamar szárnyra kapott a híresztelés, hogy zsidó rituális gyilkosság áldozatává vált. Ez rövid ideig tartó nemzeti hisztériához vezetett, s kiváltotta az első, bár kurta antiszemita hullámot, az ország vezető erői azonban mindent megtettek, hogy ez a hullám ne terjedjen tovább.

Ausztriában a XIX. század végén sokkal erősebb volt az antiszemitizmus, s többek között Bécs polgármestere, Karl Lueger tette hivatalos politikájává. Az antiszemitizmus igazi hazája ekkoriban Oroszország volt, ahol a zsidók zaklatását a bomladozó feudális társadalom biztonsági szelepeként használták. Magyarország tehát számos más országgal ellentétben egyáltalán nem tűnt különösebben zsidóellenesnek.

A XX. század első éveit mégis a szociális feszültségek növekedése jellemezte Magyarországon: a szegények elégedetlenkedtek, és a szocialista mozgalmak felé húztak. Elsősorban Budapesten találtak támogatókra a növekvő balliberális értelmiségi körökben, melyek radikális változásokat ígértek. Ezek között az értelmiségiek között túlsúlyban voltak a fiatal, jól képzett, középosztálybeli zsidók, akik számára nemcsak a konzervatív magyar társadalom volt elvetendő, hanem gyakran a saját, hagyományos, vallásos zsidó hátterük is. Ez a jelenség azonban nem volt specifikusan magyar, hiszen a zsidó származású polgárok egész Európában nagyon aktív szerepet játszottak a radikális mozgalmakban. Akik szkeptikusan tekintettek a zsidóknak a társadalmi életben való egyre aktívabb részvételére, azok megerősítve látták előítéleteiket, és a zsidókat továbbra is felforgató elemeknek tekintették.{5}

Ugyanakkor számtalan zsidó polgár mindent megtett, hogy befogadják a hagyományosnak számító konzervatív társadalomba. A XIX. század utolsó éveiben drámai mértékben nőtt a nemesi rangra emelt zsidók száma, és sok zsidó család katonai pályára küldte gyermekét. A századfordulón jelentősen növekedett a vegyes házasságok száma is. Egyes asszimilált zsidók nagy álma volt, hogy unokáik teljesen magyarok legyenek, ezért gyermekeik „jó” családból származó keresztényekkel kötöttek házasságot. A II. világháborút megelőző harminc évben a vegyes házasságok már gyakoriak és viszonylag elfogadottak voltak.

Természetesen voltak azért súrlódások, elsősorban a századforduló óta növekvő keresztény középosztály és a mintegy húsz évvel korábban kialakult zsidó középosztály között. A jó állásokért, oktatói helyekért és üzletekért folyó harcban előfordultak kisebb nézeteltérések a hétköznapokban. A feltörekvő keresztény középosztály érezte, hogy a zsidóknak néhány évtizedes „előnye” van a középosztály kialakításában, az azzal járó jellemzőkkel és viszonylagos gazdasági biztonsággal együtt. Az I. világháború előtti időkben a súrlódások azonban sosem jelentettek komoly problémát. Ennek egyik oka volt, hogy a kormány nemhogy nem erősítette, de inkább gátolta ezeket az áramlatokat, másrészt az akkor még nagy területű Magyarországon valamennyi középosztálybeli ambíciókkal fűtött ember számára bőségesen volt lehetőség a sikerre és boldogulásra.

Az ország nagy területének köszönhetően azok előtt a nem zsidók előtt, akik nem jutottak be a legáhítottabb képzésekre, továbbra is nyitva állt a közalkalmazotti pályák sora, s akár életre szóló álláshoz és így biztos helyhez juthattak a középosztályban. A XIX. század fordulóján nagyon jelentős volt a zsidóság elmozdulása az asszimiláció és teljes integráció felé. Sokan igen magas pozícióba kerültek olyan területeken, amelyek néhány évtizeddel korábban még teljesen el voltak zárva előlük. Erre az egyik legjobb példa Hazai Samu, aki egészen a tábornoki rangig küzdötte fel magát, majd az I. világháború alatt honvédelmi miniszter lett. A legfanatikusabb antiszemiták sem tagadhatták, hogy munkáját a legnagyobb kötelességtudattal és hazafiassággal végezte.{6}

EGY MEGALÁZOTT NEMZET BŰNBAKOT KERES

A zsidók és magyarok együttélésének és a zsidók felvirágzásának magyarországi „aranykora” az I. világháborúval véget ért. Hirtelen megtört a fejlődés és a nagymértékű gazdasági növekedés lendülete, ami pedig addig reményt jelentett a Nyugat-Európa többi államához való felzárkózásra. Különösen nehezítette a helyzetet, hogy mindaz a keserűség, amit a világháború zárószakasza hozott a magyarok számára, sok helyen bizalmatlanságot, gyanakvást keltett mindennel szemben, ami idegen volt, így tehát a zsidókkal szemben is. Amikor 1914-ben kitört a háború, a magyar zsidók éppoly lelkesen fogadták, mint mindenki más. A zsidóság jó része is abban reménykedett, hogy a központi hatalmak legyőzik Oroszországot, ám hamar bebizonyosodott, hogy a háború egyáltalán nem az a kurta hadjárat lesz, ahogy sokan képzelték. Egyre növekedett a halottak és a sebesültek száma, így a hátországot is élelmiszerhiány és más szükség sújtotta. Ebben az egyre frusztrálóbb helyzetben már a háború évei alatt megszaporodtak a zsidóellenes megnyilvánulások. A közkeletű vélekedéshez, mely szerint a feketepiaci kereskedelem legnagyobbrészt zsidó kézben van, hozzájárultak azok a kósza hírek is, hogy a zsidók a legkülönbözőbb módokon megpróbálják kivonni magukat a frontszolgálat alól.

Az ilyen híresztelések az általános ingerültségből fakadtak, amit valamiképp le kellett vezetni, illetve abból a tényből, hogy a zsidóság túlsúlyban volt a hadsereg műszakilag fejlettebb egységeinél (például a tüzérségnél). A zsidóellenesség fokozódása arra a mintára vezethető vissza, hogy nehéz időkben az embereknek szükségük van a feszültség levezetésére – lehetőleg valakin. A legfelsőbb vezetés ekkor még nem tolerálta az antiszemitizmust. Hazai Samu kinevezése honvédelmi miniszterré szimbolikus intézkedés volt, s egyben a magyar–zsidó együttélés csúcspontja – bár ezt akkoriban senki sem tudta.{7}

Később, 1944-ben az I. világháború egy másik tényezője, a magyar és a birodalmi német katonák között kialakult bajtársi kapcsolat is nagy jelentőségre tett szert. Az osztrák–magyar hadseregnek a kezdetektől nehézségei támadtak a különböző frontokon. Sokszor kellett a császári német hadseregnek beavatkoznia és támogatnia szövetségesét, aminek következtében a magyar katonák nagy tisztelettel tekintettek a német katonák hatékonyságára és megbízhatóságára. Azok, akik 1914–18-ban közkatonák vagy altisztek voltak, gyakran magas katonai beosztásban vettek részt a II. világháború magyar hadseregében, s ugyanazzal a tisztelettel adóztak a németeknek még akkor is, ha esetleg nem kedvelték a nácizmust. Ez a tisztelet kölcsönös volt, legalábbis a Don-kanyari összeomlásig.

Bár ősellenségük, Oroszország már 1917-ben kilépett a játékból, az óriási erőfeszítések, a sok százezer halott, sebesült és hadifogoly ellenére 1918 nyarára láthatóvá vált, hogy a birodalom erőforrásai és tartalékai kimerültek. Ezzel egyidejűleg az Osztrák–Magyar Monarchia különböző nemzetiségei is mozgolódni kezdtek, amint észlelték, hogy ez az államalakulat felbomlóban van. Magyarország számára ez különösen nyugtalanítóan hangzott, mivel a kisebbségek korábbi, elfogadóbb nemzetiségi politika iránti követeléseit hidegen fogadták.

A brit és a francia külügyminisztérium már a háború korai szakaszában eldöntötte, hogy felszabdalják az Osztrák–Magyar Monarchiát, s az „alattvaló” népek megkapják szabadságukat, elsősorban a birodalom magyarországi részén. A szlovákokat egy országban egyesítenék nyelvrokonaikkal, a csehekkel, a horvátokat a szerbekkel, Erdély nagyszámú románságát pedig a Román Királysághoz lehetne csatolni. 1918 őszén már nem volt kétséges, hogy a háború elveszett. Az osztrák–magyar hadsereg összeomlott. A kisebbségi népek katonái hazatértek, s csatlakoztak új hazájuk újonnan létrejött egységeihez, míg a magyar katonák csak az aratáshoz és a családjukhoz akartak visszatérni. Az országban tökéletes káosz uralkodott, a városokban élelmiszerhiány, éhínség, gazdasági összeomlás nehezítette tovább a helyzetet. Hatalmas néptömegek tüntettek a parlament előtt, s a társadalom tökéletes átalakulását, a nemesség kiváltságainak megszüntetését, földreformot, szociális reformokat és azonnali békét követeltek. Kikiáltották Magyarország Ausztriától való függetlenségét, s az ország demokratikus köztársaság lett. Nekiálltak egy új alkotmány kidolgozásának, amely nagyobb jogokat és az országon belül autonómiát biztosítana a kisebbségeknek.

Az új miniszterelnök, gróf Károlyi Mihály egy kissé naiv idealista volt, aki azáltal akarta megmutatni, hogy komolyan gondolja a földreformot, hogy saját birtokait kezdte el felosztani a korábban neki dolgozó nincstelenek között. Sajnos kezdeményezését nemigen értékelte a magyar arisztokrácia. Károlyi idealizmusa továbbá abban is megnyilvánult, hogy feloszlatta a hadsereget, jelezvén, hogy Magyarország békét akar. Ez abban a pillanatban nagy közmegelégedést váltott ki a háborútól megcsömörlött lakosság körében, de végzetes hibának bizonyult. A román, az új jugoszláv és a cseh hadsereg francia vezetés alatt ellenállás nélkül elfoglalta Magyarország jelentős területeit, köztük olyanokat is, ahol kizárólag magyarok éltek. A volt kisebbségiek nemigen akartak magyar fennhatóság alatt maradni, hiába kaptak volna többletjogokat, inkább ők is államalkotó néppé akartak válni. Mire Károlyi újra felállíttatta a hadsereget, már késő volt, és a tél folyamán különben is nagymértékben csökkent a népszerűsége, mivel a kormány képtelen volt úrrá lenni az ország előtt tornyosuló hatalmas problémákon.

1919 első hónapjaiban viszont megerősödött az újonnan alakult kommunista párt agitációs tevékenysége. Ennek a pártnak a magvát a szovjet fogságból hazatért katonák képezték, akik átélték Lenin forradalmát, amely nagy hatást gyakorolt rájuk. A kommunista párt elnöke Kun Béla volt, egy zsidó származású közhivatalnok fia, aki teljesen szekularizálódott, és egyáltalán nem tekintette magát zsidónak. A kommunisták a kormány ellen agitáltak, és szocialista reformokat ígértek: a nagyüzemek államosítását, nyolcórás munkaidőt és további változásokat. Azt is megígérték, hogy az idegen hadseregeket visszaverik. 1919 márciusában lemondott Károlyi, akinek helyzete saját határozatlansága és a kommunisták ellenpropagandája következtében meggyengült.

Kun Béla és kormánya kikiáltotta a szocialista Tanácsköztársaságot, s megkezdte az ősi agrárország radikális átalakítását. Eltörölték a nemzeti és vallási szimbólumokat, és az ország zászlóját a vörös zászlóra cserélték. Államosították a gyárakat, a termelés irányítását az újonnan létrehozott üzemi tanácsokra bízták. Radikális szociális reformokat hajtottak végre, bevezették az általános nyugdíjat, a biztosítást, a munkanélküli-segélyt és az olcsó egészségügyi ellátást. A reformok finanszírozására beindították a pénznyomdákat, ami a pénz elértéktelenedéséhez vezetett. Vidéken erőszakkal vették el a főnemesek és az egyház földjeit, azzal az ígérettel, hogy felosztják a parasztok között.

Az országot minden oldalról egyszerre fenyegető veszély elhárítására létrehozták a Vörös Hadsereget. A hadsereg magvát a városi munkások képezték, de számtalan szegény paraszt és földönfutó is csatlakozott hozzá. A tisztek a régi császári hadsereg volt tisztjei lettek. Ez a sebtében felállított, vörös zászló alatt harcoló katonai erő eleinte sikereket aratott. A jugoszlávok és a románok megtorpantak, és francia parancsnokaik utasítására vártak. Az új hadsereg az északról benyomuló csehszlovákokkal szemben még ellentámadást is kezdeményezett, és sikerült visszaszorítania az ellenséget, majd kikiáltották a Szlovák Tanácsköztársaságot. Úgy tervezték, hogy a későbbiekben majd Magyarországhoz csatolják, hiszen céljuk Nagy-Magyarország visszaállítása volt.

Eleinte sikeres és tulajdonképp egészen közkedvelt volt a Tanácsköztársaság, de később szembenállással találkozott. Hogy az éhező városokat élelemmel tudják ellátni, úgy határoztak, hogy nem osztják ki az elkobzott földbirtokokat, hanem állami gazdaságokat hoznak létre. Azt tervezték, hogy a parasztoktól megvonják az élelmiszerek piaci áron történő értékesítésének jogát. Ez természetesen óriási elégedetlenséget váltott ki a parasztok körében, s emiatt ellenségessé váltak az új kormánnyal szemben. Hogy rá tudják kényszeríteni a parasztokat a megtermelt élelmiszer átadására, bőrkabátos, vörös karszalagos, mobil terrorkommandók tűntek fel, és mindenkit megbüntettek, akit a forradalom ellenségének véltek. Közülük is a leghírhedtebbek a „Lenin-fiúk” voltak. Lassan a középosztály körében is ellenállás alakult ki, mivel államosították az üzemeket és a kereskedéseket. A nemzeti érzelmű embereket zavarta, hogy a nemzeti jelképeket eltörölték, s a számukra idegen vörös zászlóval és csillaggal helyettesítették. A jámbor keresztényeket megrémisztette a vörösök vallásellenes politikája. Azt suttogták, hogy a kommunista kormány vezetői és a Lenin-fiúk között túlsúlyban vannak a zsidó gyökerű személyek, és hogy ezek a zsidók minden régi magyar hagyományt ki akarnak irtani.

A Lenin-fiúk hamar elhíresültek kegyetlen akcióikról, s Kun Béla végül megparancsolta, hogy fegyverezzék le őket. De a baj addigra már megtörtént, és ezekben a hónapokban mintegy ötszáz ember esett a „vörösterror” áldozatául. Ez nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a népesség legnagyobb része elidegenedett a Tanácsköztársaságtól, s hosszú időre a szocialista ideológiától is. 1919 nyarán különböző különítmények kezdtek feltünedezni, melyek „fehérnek” nevezték magukat, s meg akarták dönteni a budapesti kormányt. Ők viszont a fehérterrort vezették be. Amikor elfoglaltak egy falut vagy várost, amely addig a vörösök kezén volt, mindig azzal kezdték, hogy elrettentésként egy-két embert felakasztottak a főtéren. E csoportok tagjai, csakúgy mint a Lenin-fiúk, korábban frontszolgálatosok voltak, s eldurvultak a háborúban. Számukra nem sokat jelentett az emberélet, s az oroszországi és finnországi helyzethez hasonlóan, az egyik oldal terrorakciói csak szították a másik oldalt.{8}

Amennyiben a fehérgárdisták nem találtak olyan személyt, aki tényleg a vörös rezsimet szolgálta, elég volt, ha valakit a legcsekélyebb módon is összefüggésbe hoztak vele, máris pórul járt. A fehérek propagandájában a kommunista kormányt egyre inkább azonosították a zsidókkal, így történhetett az, hogy olyan zsidókat is megbüntettek, akiknek semmi köze nem volt a kormányhoz. A fehérek minden módon azt akarták bizonyítani, hogy a kommunizmus nem magyar jelenség, azt „mások”, értsd: a zsidók kényszerítették rájuk. Propagandájukat arra a tényre alapozták, hogy a kormány vezető népbiztosai túlnyomórészt asszimilált zsidók voltak, mint például Kun Béla. A fehérek propagandájukban folyton azt hangoztatták, hogy egy csoport, amely mindössze néhány évtizede kapott teljes állampolgári jogokat, Magyarországot mint nemzetet akarja megsemmisíteni. Azt mondogatták: „Nyújtsd oda a kisujjad, és menten az egész karodat akarják.”

Az nem számított, hogy a zsidóság legnagyobb része nem támogatta a kommunista rezsimet, továbbá az a tény sem, hogy a Vörös Hadsereg igenis megpróbálta visszaszerezni az elvesztett területeket. Olyan esetekben, amikor a politikai jobboldal hazafiatlansággal vádolja a baloldalt (és a zsidókat), még ma is visszhangzanak Magyarországon ezek a fehérek által 1919-ben megfogalmazott vádak. A csehszlovákok elleni hadjárat sikerein felbuzdulva a vörösök offenzívába kezdtek a román hadsereg ellen is, amely Magyarország keleti részét szállta meg. A kezdeti sikerek után megszakadt a Vörös Hadsereg frontja, s a románok ellentámadásba lendültek. Elfoglalták Budapestet, és a Tanácsköztársaság néhány hét alatt összeomlott. Kun Béla és kormányának egy része Bécsbe menekült, de a Tanácsköztársaság vidéki résztvevőire sok helyen kegyetlen sors várt mind a románok, mind a bosszúvágyó magyar fehér erők részéről.

Egy 1919 nyarán született döntés alapján a fehér erőkből alakult Nemzeti Hadsereg formális vezetőjévé Horthy Miklós tengernagyot nevezték ki, aki bizonyos tekintetben a magyar átlagtól elütő közéleti figura volt, hisz életének túlnyomó részét a világtengereken töltötte, s igen magas rangot ért el az osztrák–magyar haditengerészetnél. Magyarországot elhagyva már fiatalkorában tengerre szállt, és törve beszélte a magyart. Keménységéről már korábban is tanúságot tett, amikor 1918-ban brutálisan levert egy matrózlázadást. Kimondottan határozottságot és méltóságot sugárzó egyéniség volt kék tengernagyi egyenruhájában a sok szürke tábori egyenruhás között. Több nyelven beszélt, és közismerten angolbarát volt, így az antanthatalmak is elfogadták személyét. De akik közel álltak hozzá, azt is észrevehették, hogy határozottságának felszíne alatt egy olykor ingadozó ember rejtőzik, aki mindig annak a befolyása alatt áll, akivel legutóbb találkozott.

Az ősz folyamán a fehér sereg lassan közeledett a fővároshoz, hogy ne kelljen összetűzésbe kerülnie a románokkal. Útközben megtisztították a terepet mindazoktól, akiknek valami köze is volt a Tanácsköztársasághoz. Máig tisztázatlan, hányan estek a fehérterror áldozatául, egyes források öt-hatszáz főt említenek, mások tízszer ennyiről beszélnek. A terror néhol nagyon brutális és önkényes formát öltött, és tény, hogy az áldozatok között aránytalanul sok volt a zsidó. A tisztogatás olykor szinte zsidóüldözés jelleget öltött, amire eddig nem volt példa Magyarországon. A fehér különítményesek terrorjáról szóló jelentésekre az antanthatalmak is felfigyeltek, és megparancsolták Horthynak, hogy fékezze meg alakulatait. A Nemzeti Hadsereg végül 1919 novemberében vonult be Budapestre, miután a románok néhány nappal korábban kivonták csapataikat.

Horthy tengernagyi egyenruhájában, fehér lovon vonult be a fővárosba egy esős, szürke napon. Fenyegető beszédet tartott, mondván, azért érkezett, hogy megtisztogassa a „bűnös Budapestet”, azt a várost, amely szégyenfolt a nemzet becsületén, mert helyet adott a vörös uralomnak. Ezreket vetettek börtönbe, s a Tanácsköztársaság minden rendelkezését visszavonták. A tél folyamán nemzetközi nyomásra enyhült ugyan a terror, de továbbra sem titkolták, hogy egyszer s mindenkorra meg akarják roppantani a magyar baloldal gerincét.{9}

Ekkor kezdődött a negyedszázados Horthy-korszak. Horthy beköltözött a királyi várba, s kinyilvánította, hogy nem akar a napi politikával foglalkozni. Ám a színfalak mögött mégis mindig övé volt a döntő szó. Később kinevezték az ország kormányzójának, ami a király és az elnök közti pozíciót jelentett. Magyarország hivatalosan továbbra is királyság maradt, de király nélkül. A politikai rendszer olyan formája alakult ki, hogy továbbra is az ország nemességéből, az egyház és a katonaság köreiből kikerülő hagyományos vezető rétegé legyen a tulajdonképpeni hatalom. Volt egy kormányzó párt, amely különböző nevek alatt mindig megszerezte a szavazatok többségét.

Ez a párt nem is ideológiai jellegű volt, inkább az volt a fő célja, hogy fenntartsa a régi társadalmi rendet. Természetesen léteztek ellenzéki pártok is, de ezek lehetőségei korlátozottak voltak. A nagyobb városokban engedélyezték a szociáldemokraták működését, de csak erős ellenőrzés alatt. A kommunisták tevékenysége természetesen tiltott volt. A föld nélküli vidéki proletárok milliói maradtak képviselet nélkül, a szavazati jog szociális helyzethez volt kötve. A Horthy-rendszer Európa egyik legmaradibb feudális állama volt − modern köntösbe rejtve. Gyanakodva tekintettek a földreformot célzó minden kísérletre, továbbá a hihetetlen méretű gazdasági különbségek kiegyenlítésére irányuló törekvésekre. A legszörnyűbb vád az volt, ha valakit kommunistának tituláltak, mert gondosan életben tartották a rövid életű Tanácsköztársaság keserű emlékét.

A rettegett csendőrséget használták fel arra, hogy ellenőrizzék, „helyesen szavazott-e” a vidéki lakosság. Ez a szervezeti forma a rendőrségtől eltérően nem tartozott a polgári törvények hatálya alá, hanem a katonaság részét képezte. A lakosság nagyon rettegett a csendőröktől, ahol feltűntek kakastollas kalapjukban, ott a polgárok jogfosztottak voltak. Jogukban állt ugyanis bárkit bárhol és bármikor ellenőrizni, letartóztatni vagy akár megkínozni, amennyiben nem engedelmeskedett parancsuknak. Idővel a Horthy-rendszer jelképévé váltak. A csendőrség szinte állam volt az államban, s 1944-ben kulcsszerepet játszott.

A Tanácsköztársaság jelentette azt a poklot, amelynek emlékével igyekeztek távol tartani a szociális reformokra irányuló jogos követeléseket. A rendszer a kezdetektől fogva zsidóellenes volt, mert, mint már említettük, a zsidókat éppúgy, mint Németországban, összefüggésbe hozták a kommunistákkal. A katolikus egyház a korábbinál is jelentősebb szerephez jutott, s szinte megszállott kulturális ellenforradalmat indított az utóbbi évtizedek modernizálási folyamataival szemben.{10}

A fehérek Budapestre való bevonulásakor sokan zsidóüldözésektől tartottak, de Horthy biztosította róla a várost, hogy erre nem kerül sor. A külvilág szemében nagyobb legitimitást akart szerezni, ezért feloszlatta a fehérek legerőszakosabb szabadcsapatait, s elbocsátotta a legfanatikusabb katonatiszteket, akik túlkapásokban voltak vétkesek. Egyik ilyen tiszt volt Prónay Pál, aki szadista kivégzésekre adott parancsot. Prónay fanatikus antiszemita volt, különböző mozgalmakat indított a „fajvédelem” érdekében, azazhogy megvédje a keresztényeket a zsidó hatástól. Az egyik ilyen többé-kevésbé titkos szélsőjobb mozgalom volt a Rongyos Gárda, amelynek szintén tagja volt, ott volt továbbá az Etelközi Szövetség (EXZ), amelynek tagjai még radikálisabb ellenforradalmat terveztek, teljesen le akartak számolni a baloldallal, s még keményebben kívántak fellépni a zsidókkal szemben. Ennek a társaságnak tagja volt Gömbös Gyula és Bajcsy-Zsilinszky Endre, akikről később esik majd szó.{11}

1920-ban Magyarország a katasztrófa szélén állt. Több évig tartó háború, éhínség, forradalom, belháború és katonai megszállás gyengítette az országot. És a trianoni békeszerződéssel betetőződött a katasztrófa. Magyarország arra kényszerült, hogy területének kétharmadát átengedje Románia, Jugoszlávia, Csehszlovákia, sőt még egy kis részt Ausztria számára is. Lakossága 21 millióról 7,6 millióra csökkent. Természetesen ennek a tömegnek jó része más nemzetiségű volt, de nagy keserűséget okozott, hogy 3,3 millió etnikai magyar is a határ másik oldalára került. Az ország elvesztette tengeri kikötőjét, Fiumét, vas- és szénbányáinak, erdeinek legnagyobb részét. Az új határok elvágták a meglévő vasútvonalakat és gazdasági kapcsolatokat. Az így kialakult helyzet leginkább az új határokhoz közel eső nagyvárosokat sújtotta, például Szegedet és Debrecent. Az új szomszédok igen ellenséges magatartást tanúsítottak Magyarországgal szemben, s szóba sem került a gazdasági együttműködés, minek következtében a kereskedelem megtorpant, ami tovább mélyítette a válságot. Ezenfelül még háborús jóvátételt is kellett fizetnie az országnak, s többek között csak egy jelképes hadsereget tarthatott fenn.

A béketárgyalások során nem vették komolyan Magyarország kéréseit, s amikor a végleges eredmény napvilágra került, általános kétségbeesés és gyász tört ki az országban. A trianoni békeszerződés nemzeti trauma volt, és ma is az. Semmi kétség nem fér hozzá, hogy a békeszerződés sok tekintetben igazságtalan volt, s ennek keretében Nagy-Britannia és Franciaország könyörtelenül darabokra szaggatott egy országot, hasonló módszerrel, ahogy korábban Afrikában és Ázsiában is felosztották a területeket. Ugyanakkor lehetséges, hogy ha a háború előtti időkben a nemzetiségiekkel szemben toleránsabb a magyar politika, az mérsékelhette volna a békeszerződés által érintett területek nagyságát. A békeszerződéssel szembeni keserűséget és gyűlöletet a Horthy-rendszer fel tudta használni arra, hogy elterelje a figyelmet a gazdasági és társadalmi nehézségekről. Mivel Horthy és kormánya szégyenkezett a békeszerződés aláírása miatt, minden módon igyekeztek úgy feltüntetni a helyzetet, mintha a kommunista Tanácsköztársaság és az általa okozott károk vezettek volna a kemény feltételekhez. Ebből az állításból sokak számára logikus következtetés volt a zsidókat hibáztatni, hogy illojális viselkedésük miatt ők az okai Trianonnak. És sokak lelkében megérlelődött a német „tőrdöfés legenda” magyar változata, a médiában és a társadalmi vitákban általánossá vált az illojális és profitra éhes zsidókról kialakult kép.

Az 1920-as évek magyar társadalma tele volt frusztrációval, egzisztenciális bizonytalansággal és gyűlölettel. Az ország gazdasága romokban hevert, s az új szomszédoktól beözönlő sok százezer magyar menekült csak tovább mélyítette a nyomort. Az érkezettek jó része a közalkalmazottak keresztény középrétegéből került ki, ez az osztály csak nemrég alakult ki Nagy-Magyarország adminisztrációs igényeinek kielégítésére. Most menekülniük kellett, és közülük sokan a már amúgy is túlzsúfolt Budapestre kerültek. Ott legtöbbször már sem munka, sem lakáslehetőség nem volt, sokan több éven át vasúti kocsikban laktak.

Az áttelepültek nemcsak jó állásukat és megélhetésüket veszítették el, hanem a hierarchiában elért szociális helyüket is, s mindezt egy státusközpontú társadalomban. Budapestre érve azt tapasztalták, hogy a legjobb állások már be vannak töltve, gyakran a háború előtt megerősödött zsidó középosztály tagjai által. A zsidók Budapest lakosságának majdnem egynegyedét tették ki ekkor, és bizonyos nagy társadalmi megbecsüléssel járó foglalkozások, mint például orvosok és ügyvédek körében, továbbá az iparban és a kereskedelemben az arányuk sokkal nagyobb volt, mint a teljes népesség körében. Ez a konkurencia súrlódásokat okozott a hétköznapokban, gyanakvást és gyűlöletet keltett. A szélsőjobboldali erők azonnal kihasználták a társadalmi ranglétrán ily módon lecsúszott középosztály körében kialakult elégedetlenséget, s általánossá vált a jelszó: „Legyünk újra urak saját országunkban!”.

Különösen nagy feszültségek alakultak ki az egyetemeken, ahol sok törekvő keresztény diák gazdasági okok miatt kénytelen volt megszakítani a tanulmányait, míg zsidó diáktársaik folytathatták, mert a zsidó képzési hagyományok miatt egy-egy család esetleg minden vagyonát gyermekére áldozta. Ezek a feszültségek olykor tettlegességig fajultak, s néha a rendőrségnek kellett közbelépnie a zsidó és keresztény diákok között kialakult verekedésekben. A keresztény diákok egy részének körében közkedveltek voltak a titkos „fajvédő egyesületek”, amelyek kizárólag a zsidók ellen irányultak. Ahol eddig semmi szerepet nem játszott, ott most rendkívül fontossá vált a származás. Az antiszemitizmus kezdte megmérgezni a magyar társadalmat. A kormány mintegy a feszültségekre válaszként törvényt hozott, melynek értelmében a zsidók olyan arányban jelenhetnek meg az egyetemi képzésben, mint amekkora a számarányuk a társadalomban.

A „numerus clausus” (zárt létszám) az egyre növekvő elégedetlenségnek szóló populista engedmény volt. Ez a sokak által igazságosnak tekintett törvény számos zsidó diák számára valódi katasztrófát jelentett, hiszen félbe kellett szakítaniuk tanulmányaikat. Sokan kivándoroltak, Bécsben vagy Berlinben tanultak tovább. A törvény a törekvő és motivált fiatalok szó szerinti kivonulását eredményezte. Egyfajta hamisítatlan „agyelszívást”. A kormány végül belátta a törvény intellektuális menekülésben megnyilvánuló súlyos következményeit, ráadásul a nemzetközi elítélés is jelentős volt, pedig már úgyis igen rossz híre volt külföldön Magyarországnak. A numerus clausus alkalmazása a húszas évek végére enyhült, és lassan megszűnt.{12}

A KONSZOLIDÁCIÓ

Az antiszemitizmus a Horthy-kormány számára fontos volt, de csak részben. A legszélsőségesebb megnyilvánulásokat ugyan elfojtották, viszont a hétköznapi antiszemitizmust bátorították. Józan ésszel azért belátták, hogy Magyarország nem boldogulna a zsidók, az ő tudásuk és tőkéjük nélkül. Ugyanakkor minden nemzeti érzésű ember szíve vérzett, hogy az ország ennyire függ egy kisebbségétől. Horthy büszke volt rá, hogy antiszemita, s gyakran beszélt lenézően a zsidókról, főleg a hajfürtjükről felismerhető, elszegényedett ortodox zsidókról. Ugyanakkor semmi kivetnivalót nem talált abban, hogy a társadalmi elitben, az iparmágnások, orvosok körében található zsidókkal érintkezzék a társas életben. Ők ugyanis „jó” zsidók és személyes barátai voltak. Ez a meghasonlottság jellemző volt számos magyarra.

A húszas évek második felében stabilizálódott a helyzet, megerősödött a gazdaság, és enyhült Magyarország nemzetközi elszigeteltsége is. Az általános gazdasági fellendülés azt eredményezte, hogy keletkezett befektetni való tőke. Az Egyesült Államokkal, Nagy-Britanniával és Franciaországgal lassan javuló kapcsolatok eredményeként kölcsönökkel és külföldi beruházásokkal megint lendületbe jött a gazdaság. Magyarország mégis elsősorban Benito Mussolini Olaszországával alakított ki nagyon közeli kapcsolatokat. A helyzet normalizálódása ellenére továbbra is a trianoni békeszerződés és annak remélt revíziója állt a magyar politika és a társadalmi élet középpontjában.

Az 1920-as években azért mégis csökkent az antiszemitizmus. Részben a jobb életkörülmények miatt, de leginkább azért, mert a kormány kezdeti lépéseket tett felszámolására. A húszas évek legnagyobb részében a jó nemzetközi áttekintéssel rendelkező, liberális-konzervatív, angolbarát Bethlen István volt az ország miniszterelnöke, aki az angol nyelvű nagyhatalmakhoz igyekezett közeledni. Hamar belátta, hogy az antiszemita agitáció csak tovább erősítené a Magyarországról külföldön kialakult kedvezőtlen képet, valamint növelné a belső feszültséget, ami viszont a már megkezdett konszolidációt veszélyeztetné. Bethlen egyik intézkedése az volt, hogy rávette Horthyt, fékezze meg a szélsőjobboldali szerveződéseket. Ezek jó része illegalitásba vonult.{13}

Magyarország ugyan sok tekintetben még ezek után is félfeudális agrárország maradt, de az 1923–24-es gazdasági fellendüléssel egyidejűleg mégis sor került bizonyos mértékű modernizálásra. Az Orion egyike volt az 1920-as évek elején létrejött vállalatoknak, amely többek között akkoriban teljesen újnak számító rádiókészülékeket gyártott. Az alapítók és a mérnökök jó része zsidó származású volt, mint számos más hasonló vállalatnál is, de mindig voltak keresztények is a gyár vezetésében. Bár az 1919–20 körüli antiszemitizmus csökkenőben volt, nem vetett jó fényt egy vállalkozásra, ha „zsidónak” tekintették.{14}

GAZDASÁGI VÁLSÁG ÉS TÁRSADALMI NYUGTALANSÁG

Az 1929. októberi New York-i tőzsdeösszeomlással ezer szilánkra tört a nagy nehezen elért stabilitás. Németországhoz hasonlóan épp csak egy-két évvel korábban kezdett felpezsdülni a gazdasági élet, ami teljes mértékben a külső tőkebeáramlástól függött. Ez most elakadt, így a magyar gazdaság összeomlott, s ugyanolyan tömeges munkanélküliség és kirekesztettség következett be, mint 1919–20 körül. Tüntetések és sztrájkok formájában a forradalom óta először kezdett megint mozgolódni a baloldal. De a hatóságok kemény kézzel léptek közbe, szükségállapotot hirdettek, ami több évig tartott. A válság véget vetett a liberális, angolbarát Bethlen kormányzásának. A társadalomban található hatalmas igazságtalanságok és feszültségek a megromlott gazdasági helyzet hatására újfent napvilágra kerültek.

Elsősorban a hárommillió földnélkülit és nincstelent érintette súlyosan a válság. A hatóságok kemény kézzel léptek fel, üldözték és hazafiatlansággal vádolva próbálták gyengíteni a politikai baloldalt. Ennek következtében nem volt hol levezetni a szociális elégedetlenséget. A harmincas évek elején egy új politikusi nemzedék került hatalomra. Gömbös Gyula, különböző szélsőjobb hálózatok korábbi tagja lett a miniszterelnök. Nagy hatással volt rá az olasz fasizmus, és tekintélyelvű országot akart létrehozni, erős állami jelenléttel és minimális ellenzékkel a társadalom minden területén.

Bár Gömbös nyilvánosan nem támadta a zsidóságot, mégis mindenki pontosan tudta, mire céloz, amikor például „valódi nemzeti gazdaságról” beszélt. Amíg a gazdasági hatalom nagy része a zsidóság kezében van, nem lehet ugyebár „nemzeti”.

A miniszterelnök eleinte népszerű volt, mert szociális reformokat és a vidéki népességről való gondoskodást ígért. De nemsokára egyesek fenyegetve érezték magukat, többek között Horthy is, akit nyugtalanítottak a reformelképzelések, továbbá az, hogy a jelek szerint Gömbös egyre inkább a nemzet vezetőjének tartotta magát.{15}

Gömbös volt az első külföldi államfő, aki felkereste az újonnan hatalomra került Adolf Hitlert, s ezzel megtette az első lépést a tragikus végkifejlet felé vezető úton. És mivel nagyon is imponálónak találta Hitlert, még egyes nacionalista elvtársai is nyugtalankodni kezdtek. Ilyen volt például Bajcsy-Zsilinszky Endre, korábbi bajtársa a titkos radikális hálózatból. Ő ugyan heves magyar nacionalista és antiszemita volt, de ugyanakkor gyűlölte a németeket.

Bajcsy-Zsilinszky a nacionalistáknak ahhoz az irányzatához tartozott, akik úgy vélték, hogy Magyarország számára ugyanakkora veszélyt jelentenek a németek, mint a zsidók. 1920-ban már csak ez a két kisebbség volt jelen nagyobb lélekszámban Magyarországon. Hitler hatalomátvétele és Németország új magabiztossága radikálisabbá tette a Magyarországon élő németeket, a svábokat is. Létrehoztak egy saját náci mozgalmat, a Volksbundot, amely többek között nyugat-magyarországi autonómiát követelt. A Gömbös és Bajcsy-Zsilinszky közötti súlyos ellentét a radikális jobboldalnak a Németország megítélésében való szakadását is tükrözte.{16}

A legtöbb nacionalista, vagy akár úgy is fogalmazhatnánk, hogy a legtöbb magyar csodálattal tekintett az új Németországra. Hisz ugyanabban a helyzetben volt, mint Magyarország, s most lám, milyen könnyedén megszabadult a versailles-i béke béklyóitól. Ráadásul a német gazdaság kezdett magához térni, míg Magyarország továbbra is a nagy gazdasági válság utórezgéseivel és az örökös tőkehiánnyal küszködött. Mindazok pedig, akik társadalmi reformokra áhítoztak, azt is jól látták, hogy a náci Németországban lényegesen nagyobb az egyenlőség, mint a feudális Magyarországon. Németországban egy egyszerű származású ember is magasra juthatott a társadalmi ranglétrán, ha megharcolt érte.

Mindez tehát azt eredményezte, hogy Németország népszerűsége növekedett, s ezzel együtt terjedtek a szélsőséges jobboldali nézetek is. Mivel a kommunistákat hazaárulónak kiáltották ki, és az engedélyezett ellenzék tehetetlen volt, csupán az erősödő szélsőjobboldali pártok tudtak radikálisan új társadalmi elképzelést felmutatni. Gömbös 1936-ban váratlanul elhunyt, és nem érhette meg totalitárius víziójának megvalósulását, de a harmincas években a különböző fasiszta és náci pártok nagyrészt az ő hatására erősödtek meg. Ezek közül némelyeknek még mindig Mussolini Olaszországa volt a példaképe, de legtöbbjük már Hitler Németországa felé fordult ihletért. Kezdett formát ölteni a nácizmus magyar változata.

Különösen nagy teret nyert a „harmadik utas” elképzelés, egy speciális magyar út a nyugati kapitalizmus és a szovjet kommunizmus között. Dicsőítették a hagyományos magyar falusi életet, és szembefordultak a dekadens, modern nagyvárosi élettel. Ez a métely nagyon gyorsan és észrevétlen átalakulhatott zsidóellenes retorikává, mivel úgy is lehetett értelmezni, hogy a zsidóság egyenlő a kommunizmussal, a „lélektelen” kapitalizmussal vagy a „gyökértelen” városi élettel.

Egyre gyakoribbá vált, hogy Budapestet „Judapest” néven emlegették. Egekig magasztalták a derék, becsületes, bár kissé együgyű magyar parasztot, s szembeállították a ravasz, eszes és manipulatív zsidóval, aki mindig csak a saját javát nézi, nem pedig az ország vagy a közösség érdekét. Az ellentét érzékeltetésére speciális szavak születtek: „mélymagyar” és „hígmagyar”. Senkinek kétsége sem fért hozzá, hogy az utóbbi fogalom alatt elsősorban a zsidók értendők. Horthy és köre eleinte tanácstalanul állt az új nacionalizmussal szemben. Igaz, hogy egy világos ellenségképpel bíró, erős nacionalista mozgalom a legjobb ellenszer mindazon erőkkel szemben, amelyek meg akarják változtatni a társadalmat, és meg akarják dönteni a régi rendet. Az egyre erősebb és radikálisabb nacionalizmus azonban azzal fenyegetett, hogy az események kicsúsznak Horthy és köre kezéből.

A radikális nézetek hamar táptalajra találtak, elsősorban a fiatalság körében. Romantikus módon egekig magasztaltak mindent, ami hagyományosan magyar volt, de ezzel egyidejűleg bosszantotta őket a társadalmi igazságtalanság, a szociális mobilitás lehetőségének hiánya, továbbá hogy Magyarország növekedésében annyira elmaradt Nyugat-Európa mögött. Úgy vélték, hogy „erős belső és külső erők” akadályozzák az országot fejlődésében. A belső ellenség egyrészt elfoglalta a társadalom számos fontos pozícióját, másrészt erős értelmiségi és lelki hatalmat gyakorolt a médián keresztül, s ezáltal korlátozta a fejlődést. Egy ilyen gondolatmenetnek logikus következménye, hogy a belső ellenségnek el kell tűnnie, és a fontos pozíciókban helyet kell adnia az „igaz” magyaroknak, hogy az ország új nagyhatalmi korszak elé nézhessen.{17}

TERET NYER A NÁCIZMUS

Az újonnan felbukkanó és a választók kegyeiért harcoló számtalan párt közül az idő múlásával egy mutatkozott különösen sikeresnek. A Nyilaskeresztes Párt, amely még a szélsőjobboldali pártok közül is kitűnt radikalizmusával. A párt gyökerei az 1919-ben pusztító legkeményebb fehér szabadcsapatokba nyúltak vissza. Vezetője Szálasi Ferenc volt, aki sok más magyarhoz hasonlóan hadszíntéri tapasztalatokkal is bírt. Etnikai háttere enyhén szólva tarkabarka, ereiben szlovák, német és örmény vér is csörgedezett. Ennek ellenére, vagy talán épp ezért a húszas évekbeli katonai karrierje során egyre fanatikusabb magyar nacionalistává vált. Közeli kapcsolatba került Gömbössel, de annak halála után kizárták a hadseregből, mivel katonatisztek hivatalosan nem foglalkozhattak politikával. Ettől csak még jobban növekedett Szálasi dühe és céltudatossága. Pártja egyszerre volt kommunista- és zsidóellenes, és ugyanakkor nagymértékben antikapitalista. Mindenkit megcélzott, még azokat is, akik korábban nem fordultak a szélsőjobb felé. A Nyilaskeresztes Párt tagjai leutaztak falura, és az uzsorások és a zsidók ellen lázították a parasztokat. De megpróbálták a városi ipari munkásokat is megszólítani, akikre a jobboldaliak korábban csak ferde szemmel néztek. A szociális szólamok nagyon fontossá váltak, s a párt többek között különböző segélyakciókat szervezett a rászorulók számára, valamint szabadidős foglalkozásokat szegény fiataloknak.{18}

A párt magját alacsonyabb társadalmi rétegekből származó fiatalok tették ki, akik páni félelemben éltek, hogy még tovább csúszhatnak lefelé a társadalmi ranglétrán. A többi párttal ellentétben a nyilasok nem ódzkodtak attól, hogy a társadalom kitaszítottjai és a kisbűnözők (az ún. lumpenproletárok) körében toborozzanak tagokat. A párt retorikája az erős nacionalizmustól és antiszemitizmustól eltekintve olykor megtévesztésig hasonlított a kommunisták propagandájára.

Úgy is fogalmazhatunk, hogy a nyilasok hasonlítottak a német nácizmus baloldali szárnyához, amelyet Otto és Gregor Strasser, valamint Ernst Röhm neve fémjelzett, s melyet Hitler 1934-ben elsöpört. Szálasi csodálta az erős román fasizmust, a Vasgárdát és Corneliu Codreanut, aki korábban lépett a történelem színpadára, mint a nyilasok.

Szálasi hungarizmus néven foglalta össze elképzeléseit. A hungarizmus egyfajta kulturális nacionalizmus, melyet úgy értelmeztek, hogy egyes népcsoportok, például a szlovákok is lehettek magyarok. Viszont a zsidók vagy cigányok sohasem válhattak e nemzetközösség tagjaivá. Faji tulajdonságaik ellenkeztek a megálmodott hungarista államban általánosan elvárt tulajdonságokkal, és ezért sohasem lehetne őket asszimilálni. Szálasi egész életében azt hangoztatta, hogy nem antiszemita, hanem „aszemita”. Ezen azt értette, hogy ő nem fizikailag akarja megsemmisíteni a zsidóságot, csak el akarja különíteni a lakosság többi részétől. De ezt a filozófiai különbséget aligha fogta fel az utcán szolgálatot teljesítő egyszerű nyilas. Ha egy átlagos tag elment a párthelyiségbe, ott szinte mindig a zsidókról volt szó, s arról, hogyan lehetne megtörni a hatalmukat. A párt a legkülönbözőbb embereket édesgette magához. Többek között Kovarcz Emilt, aki hamarosan vezető pozíciót kapott. A filozófiai hajlamú Szálasival ellentétben ő a tettek embere volt, az egyik leghírhedtebb szabadcsapat tagja, fanatikus antiszemita, akit cseppet sem érdekelt Szálasi szőrszálhasogatása. Kovarcz felelt a nyilas karhatalomnak a német SA mintájára való megszervezéséért.{19}

Voltak mások is, akik talán nem voltak ennyire fanatikusak, mégis nagyon fontos szerepet játszottak a párt sikereiben. Szalai Pál szociáldemokrata munkáscsaládból származó intelligens, törekvő fiatalember volt, akinek annak idején szembesülnie kellett azzal, hogy a család szerény anyagi lehetőségei korlátokat állítanak életcéljai elébe. Félbe kellett szakítania gimnáziumi és megkezdett színiiskolai tanulmányait is. Ekkor bátyja könyvkereskedésében kezdett el dolgozni, ahol kitűnt szorgalmával. Arról álmodozott, hogy életét a könyveknek szenteli, saját könyvkereskedést nyit, és talán a jövőben alapít egy kiadót is. Szalai valóra váltotta álmát, vásárolt egy kis üzlethelyiséget, és nyitott egy könyvesboltot. Néhány év múlva a nehezedő gazdasági helyzet miatt sajnos csődbe ment. Képzettsége s az országban tett cserkészutazásai nyomán gondolkodóba esett a Magyarországon uralkodó igazságtalanságokon. Hogy lehetséges, hogy ő, egy törekvő, lelkes fiatalember sehogy sem tud egyről kettőre jutni? Kezdte egyre jobban érdekelni a politika, hajtotta a nagyobb igazságra vágyó társadalmi szenvedély. És mivel a szocialista pártokat a kormányzat vagy betiltotta, vagy passzivitásra kényszerítette, azokhoz az erőkhöz húzott, amelyek fel tudták mutatni egy alternatív társadalom vízióját, mint például a nyilaskeresztesek. Szalai nagyra törő tervei és szervezőképessége hamar feltűnt a párt vezetőinek, és fontos feladatokat bíztak rá. Nemsokára a párt budapesti ifjúsági szervezetének vezetője lett, s azonnal nekilátott kirándulásokat, nyári táborokat és különböző gyakorlatozásokat szervezni a szegény sorsú fiatalok számára, akiknek másképp nem nyílt volna ilyesmire lehetőségük. Az erdei gyakorlatozások egy idő után egyre inkább katonai jelleget öltöttek, s a fiatalok a közelgő „zöld” forradalomról szóló indulókat énekeltek. Az egyik ilyen találkozón, ahol Szalai kénköves beszédben ecsetelte a közelgő hatalomátvételt, a közelben tartózkodó nyomozók feljegyezték mindazt, amit a forróvérű fiatalember mondott.{20} A nyilasok szervezettsége és dinamikus volta hamar kitűnt, így a párt nemsokára vezető szerepet kapott a magyar szélsőjobb mozgalomban.

Az 1939-es tavaszi választások során a szélsőjobb pártok, sokak megrökönyödésére, nagy sikert arattak. Ekkor vált nyilvánvalóvá, hogy a magyar politika teljes egészében jobbra tolódott. A szélsőjobboldal a szavazatok több mint 30 százalékát szerezte meg, s ennek felét maguk a nyilasok. Körülbelül ugyanennyivel csökkent a szociáldemokratákból és a Kisgazdapártból álló demokratikus ellenzék, feltételezhető tehát, hogy sok szavazó társadalmi változást keresvén hagyta ott őket. De nem szabad elfelejtenünk, hogy ezek még nem általános titkos választások voltak, és vidéken bizony kemény ellenőrzés alatt folytak, így a kormánypárt mindenütt elnyerte a többséget. Ha nem lettek volna választási csalások, lehetséges, hogy a szélsőjobb ellenzék a szavazatoknak még nagyobb százalékát megszerezte volna.

Horthy már korábban is nyugtalankodott a nyilas és a többi szélsőjobboldali radikális párt nagyarányú megerősödése miatt. Hangsúlyozta, hogy sok kérdésben egyetért velük, de ha túl messzire mennek, és szembeszállnak az uralkodó renddel, akkor a baloldalhoz hasonlóan nekik is kioszt egy pofont, hogy az ő szavait idézzük. Úgy tetszett, hogy a szélsőjobboldaliak gyors sikerük mámorában túl messzire mentek. Horthy szalon-antiszemita volt, amit nem is szégyellt, s lenéző kijelentések formájában gyakran adott ennek hangot. Ugyanakkor számos barátja volt a tehetős és befolyásos budapesti zsidók körében, és jól tudta, hogy Magyarország nem boldogulna nélkülük. Csodálta, de ugyanakkor megvetette a „zsidó mentalitást” és a zsidóknak a gazdasági ügyekben való tájékozottságát, illetve üzleti érzékét.{21}

De zsidóüldözésről vagy „faji harcokról” hallani sem akart. Azt vallotta, hogy a zsidósággal szembeni előítéletek a kulturális és mentális különbségek elfogadására épültek, nem pedig bizonytalan fajelméletekre. És egyébként is, a nyilasok az ipari munkásokat és a vidéki szegényeket megcélzó túlzott lelkesedésükben, a társadalmi változásokról szóló nyilatkozataikban egyre inkább kezdtek hasonlítani a kommunistákhoz. Az állam rendfenntartó szerve végül lecsapott a szélsőjobboldalra. Letartóztatták a pártvezető Szálasit, aki a váci börtönbe került.

A lépés egyik közvetlen kiváltó oka az volt, hogy a fanatikus zsidógyűlölő és rendkívül agresszív Kovarcz kézigránátot dobott a budapesti nagy zsinagógára. Senki nem halt meg, de Horthy számára ez volt az utolsó csepp a pohárban. Kovarcz Németországba menekült a rendőrség elől, ahol természetesen hamarosan politikai menedékjogot kapott!{22} Szalai Pál ifjúsági vezetőt is letartóztatták és börtönbüntetésre ítélték, Szegedre került.

A különböző ifjúsági programokon elhangzott beszédeiért kapott kétéves börtönbüntetés nagyon megviselte Szalait, sokat gondolkodott az életén és útválasztásán. Volt egy gyerekkori cserkész barátja, Szabó Károly, akit korábban megpróbált rábeszélni, hogy lépjen be nyilasnak. A visszahúzódó Szabó azonban távolságot akart tartani a politikától, s megriasztotta a nyilasok fanatizmusa és erőszak-romantikája. Szabó inkább munkára adta a fejét, és írógépműszerészként kapott is munkát egy nagy cégnél, amely Brunsviga gyártmányú írógépekkel kereskedett. A vállalat számos vezetője zsidó volt, s az egyre erősödő antiszemita légkörben fontossá vált, hogy a cég keresztényeket is alkalmazzon és léptessen elő, nehogy „zsidó vállalatnak” kiáltsák ki.

Szabó jól érezte magát a munkahelyén, és semmi problémája nem volt azzal, hogy főnökei és a mérnökök között olyan sok a zsidó származású. Csodálta, hogy milyen komolyan veszik a tanulmányaikat, és általában rendezett a családi életük. Jóval később saját fiát is arra ösztökélte, hogy tanuljon tőlük, ne pedig irigyelje a zsidók sikereit.{23} Ez a felfogás azonban egyre ritkább volt, mert az adott társadalmi környezetet már túlságosan megmérgezte a zsidók és nem zsidók közti távolságtartás és gyanakvás. Azok, akik esetleg eddig együtt dolgoztak vagy akár szabadidejüket is együtt töltötték, kezdtek egyre nagyobb távolságot tartani, egyre ritkábbá váltak az ünnepségekre, vacsorára vagy közös nyaralásra való meghívások.

A zsidók és nem zsidók közötti, korábban oly gyakori kapcsolatok és házasságok száma egyre csökkent, s akik ilyen körülmények között éltek, gyakran kénytelenek voltak magyarázkodni. Néhány év múlva nagyon fontos szerepe lett annak, hogy ezek a kapcsolódási felületek csökkentek. A zsidók tehát kényszerből egyre jobban összetartottak, s a korábbinál jobban felerősödött a cionista mozgalom. De a magyar zsidóságnak továbbra is csak egy kis része volt hajlandó feladni magyar identitását, és elsősorban zsidónak vallani magát, és esetleg elköltözni az ismeretlen és idegen sivatagi Palesztinába. Legtöbben azért mégiscsak abban reménykedtek, hogy néhány év alatt elmúlik az antiszemita hullám, és a gazdasági fellendülés majd feloldja mindazokat a feszültségeket, amelyeket a zsidóságnak a gazdasági életben betöltött szerepe okoz. Sőt voltak olyan zsidók is, akik önkritikus, az öngyűlöletet súroló felbuzdulásukban még egyet is értettek azzal, hogy a keresztények ellenségessége részben jogos, például a zsidóknak a kommunista mozgalmakban való részvétele, illetve a gazdasági életben betöltött igen jelentős hatalmuk miatt. De a legáltalánosabb reakció talán mégis az volt, hogy még jobban megpróbáltak beolvadni, s eltüntetni minden nyomot, ami zsidó származásukra utalhatna.{24}

{1} Glatz (szerk.) 53.

{2} Uo. 197.

{3} Gyurgyák 44–64.

{4} Gyurgyák 65–87.; Ránki 38–64.

{5} Ránki 65–70.

{6} Gyurgyák 92.

{7} Gyurgyák 88–98.

{8} Uo.

{9} Gyurgyák 110–116.; Ránki 82–85.

{10}Sebők 18–19.; Gyurgyák 111–116.; Ránki 87–90.

{11} Gyurgyák 113–114.; Ránki, 90–91.; Rubicon, 2003. 7–8. sz. 21–29.

{12} Gyurgyák 111–123.; Ránki 82–102.; Rubicon, 2003. 7–8. sz. 4–29.

{13} Gyurgyák 123–130.

{14} Forgács: Emlék és valóság 44–45.

{15} Gyurgyák 131–142.; Rubicon, 2003. 7–8. sz. 52–65.; Rubicon, 2009. 1–2. sz.

{16} Rubicon, 2003. 7–8. sz. 66–73.

{17} Gyurgyák 131–142.; Rubicon, 2009. 1–2. sz. 68–83.

{18} Rubicon, 2009. 1–2. sz. 84–97.

{19} Rubicon, 2004. 11. sz.

{20} Szekeres 21–23.

{21} Sebők 116.

{22} Vincellér 46–51.; Rubicon, 2009. 11. sz.

{23} Interjú Szabó Tamással, 2009. július.

{24} Ránki 103–116.; Interjú Balla Évával, 2009. augusztus.