BORÍTÓSZÖVEG

Balatóniában, a lovagok, fajszok és miabigyóiak földjén sötét idők járnak: Csobánc király és az egész birodalom segítségre szorul. Akarattya hercegnő tanácsait követve Rév Fülöp útra kel, és kezdetét veszi a kaland…

JENEY ZOLTÁN

RÉV FÜLÖP

Szöveg © Jeney Zoltán, 2012

Illusztráció © Haránt Artúr, 2012

Magyar kiadás © 2015 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borító- és kötetterv © Jeney Zoltán és Haránt Artúr

Harmadik kiadás

ISBN 978-615-5234-78-1

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Both Gabi

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

ELŐHANG
amelyben néhány szót szólok a kedves olvasóhoz

ELSŐ FEJEZET
amelyben Rév Fülöp felébred,
és minden megváltozik

MÁSODIK FEJEZET
amelyben Fülöp munkát vállal,
és hős lesz belőle

HARMADIK FEJEZET
amelyben Ádánd megkezdi Fülöp
oktatását, és társaságuk is lesz

NEGYEDIK FEJEZET
amelyben megismerkedhetünk
Meszesvár meszes népével

ÖTÖDIK FEJEZET
amelyben Fülöp lakomavendég
lesz, és elalszik

HATODIK FEJEZET
amelyben Fülöp válaszúthoz
érkezik, és dönt

HETEDIK FEJEZET
amelyben Rév Fülöp
vízre száll

NYOLCADIK FEJEZET
amelyben Rév Fülöp egyik rémületből
a másikba esik, és sok a szőr

KILENCEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp rabszolga lesz,
de mégsem, és valaki megszólal

TIZEDIK FEJEZET
amelyben Fülöpék baljós híreket
hallanak, de előbb még kiderül, hogy ki az a valaki

TIZENEGYEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp találkozik a lófővel,
és hirtelen bátor lesz

TIZENKETTEDIK FEJEZET
amelyben Fülöpnek
helyén van az esze

TIZENHARMADIK FEJEZET
amelyben valaki kiugrik az ablakon,
és sok rejtélyre derül fény

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
amelyben rengeteg lesz
a pruttyogás meg a szortyogás

TIZENÖTÖDEK FEJEZET
amelyben felbukkan egy régi ismerős,
de ennek nem örül senki

TIZENHATODIK FEJEZET
amelyben a király nem csuklik tovább

TIZENHETEDIK FEJEZET
amelyben dínom is van, meg dánom is

UTÓHANG
amelyben történetünk véget ér

ELŐHANG

amelyben néhány szót szólok

a kedves olvasóhoz

Kedves olvasó, amit most elmondok neked, igaz történet. Persze lehet, hogy mások szerint nem az, vagy mások talán máshogy mesélik, de hidd el, amit itt olvasol, a színtiszta való. Olyanoktól hallottam, akik maguk is igaz mesélők, s ha kell, esküvel vallják, minden úgy esett, ahogy leírtam neked. Azt nem tudom, ők kiktől hallották, de nekem úgy mesélték, megbízható forrásból.

Ha mástól máshogy hallanád, úgy minden bizonnyal csalókkal van dolgod. Ha nekik hiszel, magadra vess! Óvakodj hát a hamisítóktól, a hazug fecsegőktől, a hagymázos képzelgőktől, és olvasd bizalommal e könyvben Rév Fülöp igaz históriáját.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Rév Fülöp felébred,

és minden megváltozik

Balatónia tavi ország, ott terem a mormolánc és a kockafű. Nagy tó partján kicsiny falvak, apró városok láncolata, körös-körül félelmetes meredélyekkel hatalmas hegységek, rejtelmes vadonok. Az utazónak gyönyörűség, a kalandoroknak kihívás, meg persze kaland. E hatalmas birodalom ura a hatalmas Csobánc király. Hatalmas Csobánc király hatalmas palotája messze földről látszik, és messze földön híres. Eme hatalmas birodalomban élt Rév Fülöp, aki szerette a puszpángot reggelire, a tördemicet ebédre és a loncot vacsorára. De legkedvesebb eledele mindenekfelett a tördemic volt.

Fülöp, ha tehette, leginkább a szántódpusztán heverészett. Mert heverészni nagyon jó! Ha a napmelengette földhöz simulhatott a háta, ha pocakját birizgálták a szellőfodrok, ha orrára szálltak a felhőpamatok, ha a fülébe susmotolt a gyönge fű, nála boldogabb Fülöp nem hevert hanyatt az egész birodalomban.

Egy ilyen heverészős nap délutánján, mikor jól kibélelte hasát, s halkan hortyogva szundított az országút mellett, megállt lábánál egy díszes batár, a hatalmas Csobánc király legpompázatosabb kocsija. De ezúttal nem a hatalmas Csobánc király ült benne, hanem őfelsége leghatalmasabb leánya, a felhőtlen szépségű, sziromruhájú, mézes szavú, bársonytekintetű Akarattya hercegnő. Róla azt kell tudni, hogy vérbeli hercegnő. Vagyis rettenetesen szeszélyes, nyafka és akaratos. Ez a rettenetesen szeszélyes, nyafka és akaratos hercegnő sipákolva kikiáltott a batárból:

– Héha! Hahó! – nem ismert illemet tudniillik, amikor alattvalókkal találkozott. – Hé, te! Te kis vakarék! Gyere ide! Ide, ide! Hé!

Azért kiabált ennyit, mert Fülöp oly mélyen aludt, hogy akár oroszlánkórust is bömböltethettek volna a füle odújában, akár tamburinnak használhatták volna a dobhártyáját, ő föl nem ébredt volna.

– Ébressze már föl valaki azt a kis mormotát! – vetette oda foghegyről Akarattya hercegnő az egyik szolgálattevőjének, aki ugrott is, hogy kirázza az álmot jó Fülöpünk szeméből. Addig rázogatta, míg tényleg fölébredt, s értetlenkedve nézett körül.

– Pattanj haptákba, ha a nagyméltóságú, hatalmas Akarattya hercegnő szól hozzád, te kis tökfej! – figyelmeztette jóindulatúan a szolgálattevő, míg Akarattya hercegnő finnyásan húzogatta orrát a batárban, s csendben „piházott”, „nohátozott” meg „mégilyetezett”. Fülöp megértette, hogy most nem az ő drága anyukája keltegeti, hanem sokkal súlyosabb dologról van szó: idegenek szólították meg. És nem is akárki, hanem a királyi család egyik legcsodálatosabb tagja, a hatalmas hercegnő! Megértette ezt Fülöp, s valahol agyának leghátsó zugában megsajdult valami, ami azt súgta, lehet, hogy talán mégis jobb, ha feláll, és illendőn köszön. De nem tudta, miképpen illik köszönni az ilyen nagyszerű látogatóknak, így csak annyit mondott bizonytalanul, hogy „Csókolom”.

– Csókolod ám a lába nyomát a hatalmas hercegnőnek, esetleg a kormos képű nénikédet, te kis rövidlátó éti csiga! Hát minek képzeled magad, az afgán császárnak, vagy magának a marcali főhercegnek? – rivallt rá a szolgálattevő, s maga a hercegnő meg sem bírt mukkanni a megbotránkozástól. – Köszönj tisztességesen, te körtemoly! Hogyaszongya: Alásságos mély tisztelettel való hódolatom a hatalmasságos és gyönyörűséges hercegnőnek! No, mondjad!

– Ságosélyszteletelódolatomasságosrűségnőnek! – hadarta Fülöp, bár fogalma sem volt, hogy mit jelent ez a sok ságos meg séges. Láthatóan a bosszankodó hercegnő kezdett megenyhülni, s mintha kicsit el is mosolyodott volna. Fülöp, hogy kiköszörülje az előbb ejtett csorbát, újra belefogott: Ságosélyszteletelódolatoma…

– Jó, jó, elég, te kis mamlasz! – állította meg az üdvözlésáradatot őfelsége. – Nnnna, arról van szó, hogy az én jó apám, Csobánc király, pont ilyen legénykéket keres, mint te vagy. S kérdem, bár nem tudom, megérdemled-e egyáltalán, akarsz-e velünk tartani a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába?

Fülöp, ha kupán vágták volna, akkor se tudott volna erre a kérdésre értelmesen válaszolni, ezért csak bambán bámult maga elé, és nem szólt. Hogy ő, a kis út menti heverésző, a tördemicfaló, anyukájának kis Fülöpe? Hogy ő a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába? Hogy elmenne-e? Erre nem is lehetett mit felelni. „Ehe” – nyögte ki végül. Akarattya hercegnő lemondóan intett a szolgálattevőnek, aki bezsuppolta Fülöpünket a főbatár hátsó rekeszébe, ahol már gubbasztott néhány hasonszőrű, hasonbőrű, hasonfülű meg hasonnyakú kölök. Szutykosak voltak egyformán, tördemicszagúak mind, és kissé riadtan nézték az újonnan bezsuppoltat. Fülöpnek erre sem akadt megfelelő mondókája, így csendben közéjük kuporodott. Elmélázott, hogy az imént még édesdeden szundikált, s most itt zötyög a királyi batár hátsó rekeszében sokadmagával, megy a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába, és fogalma sincs, minek. Eszébe jutott, hogy szólnia kellett volna édesanyjának, aki most biztosan reszket, hogy hova lett az ő egyetlen Fülöpe, s egyszeriben elpityeredett. A többiek egykedvűen figyelték, s mikor szemükbe nézett, látta a könnyek vájta árkot orcáik koszrétegében, és megértette, hogy ők sem köszönhettek el. Aztán amikor elapadt szeme vizének forrása, látása is kitisztult, és megpillantotta maga előtt Csobánc király hatalmas, földig érő palotáját.

– Ihaj! – mondta, mint aki először lát palotát, és tény, hogy először látott palotát. De mentségére legyen szólva, olyan is ihajozott már itt e kapuknál, aki már látott korábban. A hatalmas palota hatalmas kapuját hatalmas felvigyázók vigyázták, s bár a bekocogó főbatárra rá se hederítettek, érezhető volt a belőlük sugárzó éberség. Sötét átjárón zötykölődtek, s mikor kibukkantak a palotaudvarra, az utasok ámulva bámulták a magasba szökő oszlopokat, a faltól falig lépcsősorokat, a csillogó ablakokat s az illatozón bugyogó szökőkutat. A földi mennyország volt, semmi kétség. Aztán megállt a batár, és kiparancsolták a kis szutykosokat a palota udvarának fényesre pucolt kövezetére, majd valaki otrombán fellökdöste őket a legszélesebb lépcsősoron, be egy nagy faajtón. Óriási bálterembe érkeztek, amelynek közepén, hosszú asztal mellett, egy kobzos zenekar cincogásának hangjaira vígan lakomázott a nagyhírű és nagyméltóságú udvartartás. Fülöp egyik csodálkozásból a másikba esett, és igazán azt sem tudta, hogy hova legyen. Szerencsére az otromba valaki szigorúan értésére adta, hogy legyen csak oda a fal mellé, és maradjon csendben.

Gubbasztva szemlélte hát a nagyméltóságú udvartartást, s ha valami nagy állatkert csodálatos fenevadai vonultak volna fel előtte, akkor sem érezhette volna magát idegenebbül. Zsiráfok helyett itt csúcsos kalpagú úrhölgyek, lellei bárónők és boglári grófkisasszonyok nyújtogatták kecses nyakukat; orrszarvúak helyett tagbaszakadt vitézek csapták kupáikat a hatalmas tölgyasztalokhoz, tűznyelő zsonglőrök léptek fel tűzokádó sárkányok híján, s az udvari bolond, mint valami csimpánz, ugrabugrált a hatalmas király széke körül, bele-belekóstolva a hozzá közel ülők ebédjébe. Egyedül az oroszlán nem volt sehol: a hatalmas Csobánc király széke üresen állt.

Fülöpnek viszketett a talpa, s ha Fülöpnek viszket a talpa, az az izgatottság jele. Tudta ő, hogy semmi keresnivalója nincs a nagyérdemű udvartartás köreiben, s leginkább anyukája konyhájában kellene lesnie, hogy mi lesz a vacsora, s azt is sejtette, hogy ő, a koszos kiskölök a szántódpusztáról ezeknek smafu. Mégis viszketett a talpa, s megkondult a fejében a mozsártörő. Azt gondolta: nagy emberré válik ő még, nem lesz mindig akárki!

Ilyen ez a fényes világ, ez a magas társaság, az ember egy-kettőre megkótyagosodik, s azonnal nagy álmokat kerget. Bár Fülöp álmai nem voltak egészen tiszták, s több volt fejében az ábránd, mint a kidolgozott terv, azért sejtette ő, hogy élete nagy pillanatához érkezett, még ha fogalma sem volt, hogy mit is kezdjen vele. Gubbasztott hát tovább, s várta, hogy történjen valami. Ezt máris bölcsen tette, mert történt valami. A zenekar elhallgatott. Egy nagyhangú hírmondó lépett a terem közepére, a királyi trónus elé, s a következőket mondotta:

„Hallják, kik hallanak, mind, a hatalmas Csobánc király alattvalói! Mint ahogy az közismert, hatalmas Csobánc királyunkat hatalmas kór döntötte ágynak, s e hatalmas kór hatalmas erejétől még a leghatalmasabb király is csúnyán megbetegszik. A kór neve kiliti-láz, melytől jó urunkat éjjel-nappal kínzó csuklás gyötri. Hatalmas királyunk ezért rettentő csuklások között az ország bölcseinek tanácsát kérte, akik három és fél napon át tanácskoztak, tanácskozásuk eredményeképpen pedig az itt elolvasandó gyógymódot javallották. Terem a királyság egy távoli zugában, a Vonyarc-hegy rozsdás szirtjein túl, a Halápi-lápok erdőinél is messzebb, a Vendek folyó forrásvidékénél egy növény, mely egyszer virágzik százévente, és akkor is csak a legderekabb vitéz szeme láttára. Ennek a virágnak szirmaiból kell jó urunk, a hatalmas Csobánc király számára teát főzni, amelytől láza elmúlik, s ő maga friss erőre kaphat. Tehát az itt mulatozó lovagok, s a sebbel-lobbal összeterelt egyebek most parancsba kapják, hogy legott felkerekedjenek, s a virágot mihamarabb elhozzák. Egyként keljen útra nemes lovag és póri származék, hogy a jó szerencse döntse el, ki a legderekabb az egész birodalomban.”

A hírmondó ezután botjával hármat koppantott a tágas terem kőpadlóján, és mikor a három koppantás visszhangja elhalt a tág falak közt, komoran visszavonult hivatalába, az elgondolkodó egybegyűltekre rá se tekintve. A parancsot kiadták, vitának, ellenkezésnek helye nem volt. Fülöp jól tudta, mi az a kiliti-láz. A nagyapja három hónapon át csuklott tőle, s a falu borbélya nagy aggodalmaskodással közölte akkor nagyanyjával, hogy eljött a vég. Végül csak megmaradt az öreg, igaz, többet nem volt semmi étel kedvére való, s a finom loncot is savanyú képpel lapátolta szájába. Borzasztó feneség! Fülöpünk sajnálta is a hatalmas királyt, hogy talán már sosem fog neki ízleni a lonc, ezért eltökélte, hogy a föld alól is előkeríti azt a virágot. Bár ahogy a loncra gondolt, valami megmozdult pocakjában, és mint egy földmélyi nagy morajlás, megkordult benne az ehetnék. Elcsent hát egy darab kenyeret a lakomázók asztaláról, és tüstént rágcsálni kezdte. Ahogy ott rágicsált, és hallgatta a nemes lovagok méltatlankodását, akik nem igazán örültek, hogy az egyszerű kisembereket és őket egy helyen említik, valaki megkopogtatta a vállát, és egyszerre a súlyos függőkárpit mögé penderítette. Fülöpnek földbe gyökerezett a lába, és megállt szájában a falat. Ugyanis maga a hatalmas Csobánc király leghatalmasabb leánya, a felhőtlen szépségű, sziromruhájú, mézes szavú, bársonytekintetű Akarattya hercegnő volt a penderítő.

– Pszt! Te vagy-e Fülöp, a hétalvó?

– Én vagyok, én – válaszolta a meglepetéstől még mindig alvadt Fülöp, noha igazából sohasem számolta, hogy hány alvó ő pontosan. Aztán rájött, hogy kivel áll szemben, s ettől rögtön eszébe jutott a hercegnő szolgálattevőjének hangja. Rá is kezdett a már betanult üdvözlőszózatra: Ságosélyszteletelódolatoma…

– Jaj, elég ebből a szörnyűségből! – intette le a hercegnő, s így folytatta: – Nagy titkot mondok neked, hát nyisd ki füledet! Az udvari főjövendőmondó azt súgta nekem, hogy tebenned kell megbíznom, mert, bár magad sem tudod, fontos szereped lesz az eseményekben. Én ugyan nem látom be, miért lenne egy ilyen kis vakaréknak bármilyen szerepe bármiben is, de ha ő mondja, biztosan úgy lesz. Szóval, a titok a következő, és nagyon figyelj, mert ezt szó szerint meg kell jegyezned:

Jobbra térj a zavarosnál,

Bukj le, hol a vashegy rozsdáll,

Füttyents a kivágott fáknál,

Ételt borztól ne sajnáljál.

– Ennyi? – kérdezte Fülöp. – És mit jelent?

– Fogalmam sincs. Nekem csak azt mondta a főjövendőmondó, hogy ezt súgjam meg neked. Megjegyezted?

– Nem – vallotta be Fülöp, mert hát hogyan is tudott volna megjegyezni ő egy ilyen hosszú verset, amikor azt sem tudta, mi az a vers.

– Jaj, nagyon fárasztasz! – morcoskodott a hercegnő, de azért elismételte még párszor a titkot, míg Fülöp biztonsággal vissza tudta mondani. Aztán dolga végeztével faképnél hagyta a legényt, mert nem nagyon szeretett társalkodni a pórnéppel.

Fülöp zúgó fejjel mászott ki a függőkárpit mögül. Micsoda nap! Szép délelőtt után, bőséges tördemicebéddel a hasában heverészett, aluszkált, mint egyszerű kisgyerek a szántón, aztán alig múlt el négy óra, s az uzsonnaidő, amikor már a hatalmas Csobánc király megmentésére kell indulnia titkos megbízatással. Fel sem foghatta ezt az óriási változást, s leginkább az motoszkált a fejében, hogy visszaindul a nagy úton anyukája kemencéjéhez, s megnézi, mi lesz vacsorára. Még azt se bánta volna hirtelen, ha tördemic helyett csak loncot kap, sőt egyszerű puszpángot csupán. Talán azt se, ha üres gyomorral kell nyugovóra térnie édesanyja szigorú tekintetétől kísérve. De aztán eszébe jutott a nagy felelősség, hogy immár ő a legtitkosabb titkok tudója, s így nem akárki. Ha visszaindulna most kis falujába, ahonnan elhozta a királyi főbatár, talán az egész királymentő hadjárat kudarcot vallana. Hirtelen minden végtagja nagyon nehéz lett, lába remegett, és hasából vartyogó hangot hallott, pedig már nem volt éhes. Leült egy oszlop tövébe, sírdogált egy sort, aztán a sírdogálás pityergésbe fordult, végül nagyokat sóhajtozott.

– Van-e nálad ostor, öcskös? – harsant hirtelen fülébe egy érces hang.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Fülöp munkát vállal,

és hős lesz belőle

Egy csillogó páncélú lovag állt előtte felcsapott sisakrostéllyal, és nevetve figyelte őt. Maga sem lehetett még sokkal túl a kamaszkoron, hiszen állán nem nőtt szakáll, és vonásai is lágyak, finomak voltak.

– Nincs. És minek is volna? – kérdezte félszegen Fülöp.

– Hajtani a sereget. Mindenki elindult már, csak te vagy itt meg én.

Fülöp körülnézett, és csakugyan, a terem kongott az ürességtől. Csupán a lakoma maradékai jelezték, hogy kevéssel előbb még nagy dínomdánom volt a palotában.

– Szerintem indulnunk kéne.

– Hát, ha kéne, akkor induljunk – mondta Fülöp bátortalanul, és még egy utolsót sóhajtott, hogy ne maradjon a nagy búsongás befejezetlenül. – Egy gond van csak – jegyezte meg a sóhajtás kiegészítéseként –, fogalmam sincs, merre.

– Azzal neked nem kell foglalkoznod. Ha elszegődsz mellém fegyverhordozónak, csak a lovamat kell követned.

Fülöp gondolkodóba esett, ha jól értette a lovag szavait, tulajdonképpen állást ajánlott, kenyérkeresetet, s ha ez így van, akkor ő dolgozó ember lesz, nem pedig anyácskája tördemicén éldegélő léhűtő. Ilyenre sohasem gondolt azelőtt, s bár megrettent, amint elképzelte a fegyverek vállára nehezedő súlyát, hirtelen nagy távlatok nyíltak meg előtte, s ábrándjaiban – csakúgy, mint amikor belépett a bálterembe – már látta is, ahogy egyszer majd lesz belőle valaki.

– Fizetést és kosztot is kapsz – értette félre Fülöp mélázását a lovag. – Napi egy rézpetend lesz a béred, s ha vadászunk, a sültet megfelezzük.

Fülöp még sohasem látott pénzt, bár azt tudta, hogy a nagyobb falvakban meg a városokban mindenfélét lehet érte kapni. Azonkívül sohasem evett még vadhúst, és igazság szerint el sem tudta képzelni, hogy finomabb lehet a loncnál, de ez a bőkezű ajánlat teljesen lenyűgözte. Aztán szívéből előbuggyant a felismerés, hogy amióta bezsuppolták őt a királyi főbatárba, a lovag volt az első a sok szigorú szolgálattevő, finnyás palotaszolga meg a gőgös hercegnő után, aki kedvesen szólt hozzá, s emberszámba vette. Meghatódottságában térdre vetette magát a lovag előtt, hogy átölelje lábát.

– Kedves lovag – kiáltotta könnyes szemmel –, mondd meg a neved, hogy tüstént szertekiálthassam örömömben! Hallja erdő, sás, nád, ki az én legmagasabb jótevőm! A réteken csak a te nevedet vigye a szél, a sziklák csak a te nevedet visszhangozzák!

– Ha nem hagyod abba ezt a méltatlan áradozást, azonnal visszavonom az ajánlatomat! – intette le a lovag Fülöp ömlengését. – Ádánd lovagként ismernek messze földön, de te szólíts Ádándnak, ha megkérhetlek.

– Ádánd lovag, ezer köszönet néked! – kiáltotta Fülöp, de rögtön abbahagyta a kiáltozást, mert a lovag nagyon szigorú képet vágott.

– Na, tessék, már az első parancsot sem érted meg! Mondtam, hogy Ádándnak szólíts, ne Ádánd lovagnak!

– Értem, Ádánd, és bocsáss meg, soha többet nem fog előfordulni – ígérte Fülöp.

– És csak akkor kérj bocsánatot, ha vétkeztél!

– Úgy lesz! – mondta Fülöp ragyogva.

– No meg nem ártana, ha bemutatkoznál. Mi a neved?

– Rév Fülöp vagyok, vagyis Fülöp.

– Hát, Fülöp, akkor induljunk! – adta ki a parancsot Ádánd, és a kijárat felé vette útját, Fülöp pedig követte. Odakint a palotaudvaron a palotaszolgák, akik nem indultak a király megmentésére, mert hát valakinek itthon is kell maradni, egy gyönyörű barna paripát vezettek elő kötőféken, és addig tartották, amíg a lovag fel nem kászálódott a nyeregbe. Nem ment gyorsan, mert a páncélok nehezek voltak és kevéssé alkalmasak a ruganyos mozgásra. Fülöp arra számított, hogy ő majd nagy lándzsákat és pallosokat kap a vállára, vagy legalábbis két-három pajzsot aggatnak rá, de semmi ilyen nem történt. A palotaszolgáktól néhány fitymáló tekinteten kívül semmit sem kapott. Ezen kicsit elámult, és észre sem vette, ahogy Ádánd megsarkantyúzta lovát. Szaladnia is kellett, hogy utolérje! Kocogás közben látta, hogy az övén lógó kardon és a ló nyergére akasztott kisebb pajzson kívül a lovagnak semmi fegyvere nincs.

A hatalmas palotából kiérve, a késő délutáni fényben, amikor aranyló ragyogásban izzottak a tarlók, s az ugaron vörösen virított a réti ederics, az ég pedig tele volt szállongó nyárfaszösszel, Fülöp magába szippantotta a szúrós forró levegőt, és szörnyű heverészhetnékje támadt. De megemberelte magát, és nem kezdett nyafogni, hanem szép lassan, ahogy a ló poroszkált, Ádánd után lépkedett.

– Ádánd – szólította meg kis idő múltán a lovagot –, mit is mondtál, minek kellek én neked?

– Hogy érted ezt?

– Mintha azt mondtad volna, hogy felfogadsz fegyverhordozónak.

– Ezt is mondtam.

– De hát nem hordozok semmilyen fegyvert.

– Az mindegy. Én nem vagyok híve a sok fegyvernek, csak mosolygok, amikor a bősz lovagokat látom parádézni a sok karddal, dárdával, pikával, pálhával, tőrrel, pallossal, buzogánnyal, dikiccsel, bárddal meg mindenféle borzalmas alkalmatossággal, amit csak ki tudnak találni, hogy egymást felaprítsák. Ez csak amolyan kivagyiság, hőzöngés, pöffeszkedés, semmi értelme, haszna meg még kevesebb. Én jobban bízom az eszemben.

– És akkor, mire kellek én?

– Láttál te már lovagot fegyverhordozó nélkül?

– Nem – mondta Fülöp, és nem merte megvallani, hogy tulajdonképpen e napig lovagot sem látott, csak a faluban mesélték neki a szép történeteket a bátor hőstettekről, amiket nemes vitézek vittek véghez szerte a világban.

– Te is vittél már véghez hőstetteket szerte a világban? – kérdezte Fülöp, ha már eszébe jutott a dolog.

– Persze – mondta Ádánd –, mit képzelsz?! Tavaly például legyőztem Litér sárkányát.

– Tényleg? – borzongott meg Fülöp, holott elképzelése sem volt, milyen is egy sárkány.

– Igen – kuncogott a lovag –, nem vette észre az egyik lovamat, és csúnya mattot kapott.

Fülöp nem tudta, hogy a párviadalokban több lovat is szoktak használni, mindenesetre nagy tisztelettel tekintett gazdájára.

Fülöp ábrándozva lépegetett a lovag mellett, és felsejlett előtte egy hősi nagy viadal, ahol ő talpig páncélban, erőtől duzzadozó karját magasba emelve, kivont karddal ront a félelmetes sárkányra, mellette futnak számos lovai, s a városokat sanyargató rettenetes szörnyeteg meglátván őt behúzza fülét, farkát (ha egyáltalán van neki), és nyüszítve kereket old, még mielőtt nagyobb kárt tehetne benne fegyverének csillogó vasa. Azután az egész birodalom hálálkodva elébe járul, sőt maga a hatalmas Csobánc király is tiszteletét teszi, s barátilag meghívja őt az ünnepi lakomára, ahol a roskadozó asztalokon púpozott tálakban áll a tördemic.

Álmodozását Ádánd lovának furcsa prüszkölése zavarta meg. A paripa megállt, és fülét hegyezte. Ádánd és Fülöp csakhamar meg is látta, miért torpant meg a derék hátas: az úton velük szembe egy robusztus lovag közeledett talpig vörös páncélban, fegyverhordozója vállán négy hatalmas fellobogózott lándzsa, övében ember nagyságú pallos. Mikor közelebb ért hozzájuk, rájuk förmedt:

– Félre az útból, hörcsögök!

Ádánd halkan odabökte Fülöpnek:

– Ez nem túl kedves megszólítás, azt hiszem – majd fennhangon visszakiáltott – Elég széles az út mindnyájunknak, derék lovag, elférünk egymás mellett, ha te is úgy akarod.

– Mit képzelsz, te lápi béka, csak nem gondolod, hogy egy út porát taposom veletek! Kotródjatok, vagy nagyon megbánjátok!

A Vörös lovag lecsapott sisakrostélya alól furcsán tompán szólt recsegő hangja. Fülöp akaratlanul is Ádánd lova mögé húzódott, és enyhén remegni kezdett.

– Azon gondolkodom – mondta Ádánd olyan hanglejtéssel, mint aki tényleg erősen töpreng valamin –, hogy vajon lovag vagy-e valóban, avagy csak lovagnak adod ki magad, hogy mindenki tiszteljen, holott meg sem érdemled.

– Mindjárt megtudod, milyen lovag vagyok, ha még egy szót mukkansz, te karalábékukac! – dühöngött kongó sisakjában amaz.

– Csak mert a kérdés nem is olyan egyszerű, ha meggondoljuk – folytatta Ádánd kizökkenthetetlenül. – Ugyanis a lovagi szabályok szerint neked, nemes utazó, ha igazi lovag vagy, csakis az erősebbel lenne szabad kikezdeni, hiszen a gyengébbeket sanyargatni méltatlan cselekedet, sőt inkább gyámolítani lenne őket ildomos. Na mármost, ha jól megnézünk engem és téged, egy percig nem kétséges, hogy az erősebb te vagy, vastag a lábad, terebélyes a mellkasod, és a fejed is óriási. Látszik, hogy hatalmas az erőd, hacsak e büszke páncél nem vattával van kitömve, ami ugyebár nem kizárt. Sőt ha jobban belegondolok, azt kell hinnem, hogy nagyon is cingár lehetsz a vérted alatt, ha még én is méltó ellenfélnek tűnök a szemedben, hiszen egy borzasztó erejű dalia, ha igazi lovag, sosem venné a fejébe nála gyöngébbek nyomorgatását. Csakis azzal bizonyíthatnád roppant erődet, ha te állnál félre az útból, és minket, a két csenevész vándort kegyes nagy jóságodban továbbhaladni engednél.

A Vörös lovag nem felelt, és egy percig néma csend ült a tájra. Még az addig vígan csivitelő alkonyi madarak is feszülten figyelték, mi lesz a válasz. A rőt óriás azonban nem szólt semmit, csak előreszegezte lándzsáját, egy fülrepesztőt bömbölt, majd sarkantyúját lova véknyába vágta.

– Kár – mondta szomorúan Ádánd –, tíz esetből kilencszer bejön.

A szilaj ellenség veszedelmesen dübörgött feléjük, lándzsáját egyenesen Ádánd szíve felé irányította. Lova tajtékzott, és patkója szikrákat hányt, mikor az út nagyobb kavicsainak ütközött. Mintha valami nagy, sötét fergeteg támadt volna rájuk egyenesen a pokol fenekéről. Fülöp nem bírta idegekkel, és amikor a gonosz lovag már csak egy kőhajításnyira volt tőlük, kiugrott Ádánd lovának fedezékéből, majd hanyatt-homlok az útszéli bokrok közé vetette magát. A Vörös lovag harci ménje nem volt hozzászokva, hogy ellenfele kettéválik, és meglepetten követte tekintetével a menekülő Fülöpöt. Ekképpen kizökkenve ritmusából lábai összegabalyodtak, a derék ló orra bukott, és a vágta hatalmas zuhanásban végződött. A Vörös lovag akkorát nyekkent, hogy emberfia olyat még nem hallott, s az előbb még büszke vitéz, ájultan hevert az úton, körülötte pedig óriási porfelhő kavargott. Mikor a por leülepedett, Fülöp kidugta az orrát a bokorból, s megpillantotta Ádándot, aki egykedvűen nézegette az alélt kolosszust.

– Jó csel volt, Fülöp – mondta dicsérőleg –, nekem is eszembe juthatott volna. De hát neked jutott az eszedbe, s ebből is látszik, hogy jó szemem van az emberekhez, rögtön meglátom, kit kell felfogadnom. Persze magam is elbántam volna vele, de azt hiszem, így volt a legegyszerűbb. A páncélja természetesen téged illet, hiszen te győzted le.

Fülöp kikászálódott a bokorból, és nagyon buta képet vágott. Sehogyan sem értette, hogyan is tekinthető ő győztesnek, amikor ilyen csúnyán elszaladt. Bambán ácsorgott az út szélén, míg Ádánd a Vörös lovag fegyverhordozójához kocogott, és a következőket mondta neki:

– Tudasd gazdáddal, bárki légyen is, hogy Ádánd lovag fegyverhordozója, Fülöp fényes diadalt aratott felette, és foglyul ejtette. Fogolyként természetesen nem akarja megtartani, hanem megparancsolja, hogy járuljon a hatalmas Csobánc király trónusa elé, és mondja meg neki, hogy Ádánd lovag fegyverhordozója, Fülöp hódolata jeleként küldi őt, s tegyen vele, amit jónak lát.

A fegyverhordozó egykedvűen megvonta vállát, mint akinek egyre megy, hogy gazdája győzött-e vagy vesztett, majd Ádánd visszakocogott Fülöphöz, és halkan így szólt hozzá:

– Na, vedd a páncélt, aztán menjünk, mielőtt még magához tér! Siess!

Fülöp rápillantott a böhöm nagy testre, az irdatlan páncélra, és gyorsan nyilvánvalóvá vált számára, hogy zsákmányából nem sok öröme származhat. Óvatosan lehúzta az alélt lovag sisakját. Amaz nem ébredt fel, immár békésen hortyogott. Hatalmas, borostás pofája volt, kusza fekete bajsza, s a szemöldöke majdnem olyan tömött, mint a bajusza. Fülöp felpróbálta a sisakot, ami rögtön a válláig zuhant, kicsit be is szorultak alá karjai. Rémülten szaladgált körbe-körbe, és halkan kiáltozott segítségért (nem akart nagy zajt csapni, nehogy az óriás felébredjen). Végül Ádánd szabadította ki.

– Hát, nőnöd kell még egy kicsit – mondta vigyorogva. Fülöp utálkozva nézett a dézsa méretű sisakra.

– Inkább menjünk tovább most rögtön – javasolta komoran.

Rövidesen odahagyták a pórul járt lovagot, legelésző lovával és unatkozó fegyverhordozójával együtt. Az út egy erdőségen keresztül vezetett, s a sűrű lombok csakhamar eltakarták a napot. Az alkonyat egy kis tisztáson érte őket, ahol Ádánd utasításai szerint letáboroztak.

– Mi lesz a vacsora? – kérdezte Fülöp.

– Van valami ötleted? – hunyorított felé Ádánd.

– Legyen tördemic!

– Van nálad?

Fülöp ezt nem értette. Szokás szerint a tördemic nem nála szokott lenni, hanem édesanyja teszi elé az asztalra. Az összes feladat, ami reá hárult az étkezéssel kapcsolatban, a kanál mozgatása volt a szája és a tányér között.

– Nincs – mondta csalódottan.

– Hát akkor együnk fenyőmagot! – mosolyodott el Ádánd. Szórakozottan felkapott egy szépen kinyílt tobozt, és csemegézni kezdett. Fülöp bizalmatlanul nézte, de Ádánd olyan átszellemült arccal csipegette a fenyőmagot, hogy ódzkodása szertefoszlott, és maga is kurkászni kezdett.