SALLA SIMUKKA

Ébenfekete

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © Salla Simukka, 2014

Hungarian translation © Panka Zsóka, 2015

ISBN 978-963-293-515-7

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mindenkinek, aki szerelmes.

Mindenkinek, aki egyedül van.

Figyeltelek.

Megfigyeltelek, bár te erről mit sem tudtál. Megfigyeltem minden mozdulatodat és arckifejezésedet. Te azt hitted, láthatatlanná válhatsz és észrevétlen maradhatsz, én mégis megfigyeltelek, megfigyeltem minden cselekedetedet.

Jobban ismerlek, mint bárki más. Jobban ismerlek, mint te saját magadat.

Mindent tudok rólad.

DECEMBER 8., PÉNTEK

1

Lumikki arra ébredt, hogy valaki figyeli.

A rászegeződő tekintet perzselően forró volt. Izzott. Szinte égette a bőrét és a lelkét. A szempár ismerős volt, ismerősebb minden más szempárnál a világon. Átható világoskék, olyan árnyalatú, amiről a jég, a víz, az ég és a fény jut az ember eszébe. A szempár most éppen mosolygott, bár a tekintet komoly maradt. Aztán valaki megsimogatta Lumikki haját, keze finoman végigsimított az arca oldalán, egészen a nyakáig. Lumikki érezte, hogy az érintés vágyat ébreszt benne, amely a hasából indulva sugárzik mélyen lefelé. Olyan erős vágyat, hogy hirtelen nem is tudta, szédítően jó, vagy inkább kínzóan fájdalmas-e az érzés. Egyetlen pillanat elég volt. Szikra azt tehetett vele, amit csak akart. Lumikki kész lett volna a kedvéért bármire, mindenre. Vakon megbízott Szikrában, és tudta, hogy bármit is tenne vele, az maga lenne a tömény élvezet. Ők ketten mindig a legjobbat hozták ki egymásból, mert mindig a legeslegjobbat kívánták egymásnak. Soha nem érték be kevesebbel.

Szikra a vállára tette a kezét, és még mindig őt nézte. Lumikki úgy érezte, máris átnedvesedett a bugyija. Alig kapott levegőt. Nyakán az ér csak úgy lüktetett Szikra ujjai alatt. Szikra lehajolt hozzá, szájával végigsimított az ajkain, nyelvével ingerlően végignyalta az alsó ajkát, de nem csókolta meg rendesen. Lumikkinek csak nagy erőfeszítés árán sikerült visszafognia magát, hogy ne ragadja meg mindkét kezével, és ne tapadjon mohón az ajkaira. Szikra végül finoman Lumikki szájához emelte ajkát, és csókolni kezdte: olyan ellenállhatatlanul, ahogyan csak ő bírta. Lumikki minden bizonnyal felsikkantott volna a gyönyörűségtől, ha akár csak egyetlen hangot is ki bírt volna ejteni a száján. Becsukta a szemét, és elhatározta, hogy azonnal megadja magát. Feltétel nélkül.

Aztán a csók hirtelen megváltozott: kicsit puhább, gyengédebb, bizonytalanabb lett. Már nem Szikra csókjára emlékeztetett. Lumikki ekkor kinyitotta a szemét, és aki megcsókolta őt, egy kissé távolabb húzódott. Lumikki egyenesen a szemébe nézett.

A barátságos, boldog, barna szempárba.

Sampsa szemébe.

– Jó reggelt, Csipkerózsika! – mondta Sampsa, és lehajolt, hogy újra megcsókolja.

– Szakállas vicc – mormogta Lumikki, és kinyújtóztatta elzsibbadt kezeit.

– Legalább százéves.

Sampsa nevetése Lumikki nyakát csiklandozta. Kellemes érzés volt.

– Valójában még annál is sokkal öregebb. Perrault a 17. században jegyezte le a maga változatát, a Grimm testvérek pedig a 19.-ben. De a történet még korábbról maradt fenn. Tudtad például, hogy az egyik régebbi változatban a herceg nem holmi gyengéd csókkal ébreszti fel Csipkerózsikát, hanem mai szóval élve egyszerűen megerőszakolja? Csakhogy Csipkerózsika még arra sem ébredt fel, hanem csak arra, hogy egy ikerpárnak adott életet, akik…

De eddigre Sampsa már a paplan alá dugta a kezét, Lumikki combját simogatta, és ujjai lassan feljebb vándoroltak a lába között. Lumikkinek egyre inkább nehezére esett a beszéd. Az álmában felébredő vágy még mindig hatással volt rá.

– A kiselőadásokat hagyd meg a sulira, jó? – suttogta Sampsa, és immár egy kicsit vadabbul csókolta.

Lumikki gondolatai pedig innentől kezdve nem jártak máson, csak Sampsa csókján és Sampsa ujjain. Nem is volt semmi oka rá, hogy bármi másra gondoljon. Vagy bárki másra.

A konyhaasztalnál ülve Lumikki Sampsa hátát figyelte, amint a fiú a villanytűzhely egyik rózsáján presszókávét főzött neki, a másikon pedig tejet melegített a saját kakaójához. Sampsának szép, kellően izmos és biztonságot sugárzó háta volt. Kockás pizsamanadrágja éppen annyira csúszott le a derekáról, hogy kibukkant a két kis mélyedés a feneke és a háta alsó része között. Lumikki elfojtotta magában a vágyat, hogy odalépjen a fiúhoz, és két hüvelykujját a mélyedésekbe nyomja.

Sampsa sötétbarna haja édesen kócos volt. A fiú egy népdalt dúdolgatott, melyet éppen most gyakoroltak zenekarával, a Vainióval. Sampsa hegedült és énekelt a modern népdalokat előadó bandában. Lumikki néhányszor már korábban is hallotta őket játszani a gimi bulijain. Nem éppen az ő zenei stílusa, de nagyon lendületes, vidám és energikus. A saját műfaján belül meglehetősen jó zene.

A konyhaablak túloldalán december eleji havas eső hulldogált. Lumikki felhúzta a lábát, köré kulcsolta a kezét, állát a térdére hajtotta. Vajon mióta tekinthető normálisnak az a felállás, hogy aprócska garzonjának konyhájában reggelente egy helyes, félmeztelen srác tesz-vesz?

Talán minden most, az új tanév elején, augusztus második felében kezdődött. De nem azonnal az első napon, mert akkor mindenki, egytől egyig az összes iskolatársa Lumikkivel akart találkozni, és meghallgatni a történetét arról, hogyan mentette ki a tűzvészből az embereket Prágában, ahol egy a szekta csoportos öngyilkosságot tervezett. Milyen érzés hősnek lenni? Milyen híresnek lenni? Milyen érzés a saját fényképedbe botlani az összes újságban? Az eseményekről természetesen a finn lapok is beszámoltak, többen interjút is szerettek volna készíteni vele a hazatérése után. Ő természetesen nem állt kötélnek.

Lumikki az iskolatársai kérdéseire is csak tőmondatokban válaszolt, ők pedig hamar megunták, hogy nem sikerült többet kihúzniuk belőle.

Ekkor került a képbe Sampsa. Ő is ugyanabba a gimibe járt, mint Lumikki, már a kezdetektől fogva. Ugyanazokat a folyosókat rótta, ugyanazokon az órákon vett részt. Lumikki tudta a nevét, de a fiú nem volt több számára, mint egy arc a sok közül.

Sampsa egyszer csak mellé ült a menzán. Aztán az órák előtt is odament hozzá beszélgetni, suli után pedig együtt mentek be a Keskustori térig, a központba. Sampsa mindezt úgy csinálta, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna. Egyáltalán nem erőltette rá magát Lumikkire, nem volt tolakodó. Ha például egy beszédtémát kimerítettek, Sampsa nem próbálta mindenáron megnyújtani a csevegést. És nem sértődött meg Lumikki néha meglehetősen mogorva és elutasító válaszain. Sampsa egyszerűen csak beszélgetett vele, nyíltan és barátságosan nézett rá, és jelen volt; de el is tudott menni, ha a hangulat túlságosan kínossá kezdett válni.

Sampsa minden tettével azt sugározta: „Semmit nem várok el tőled. Semmit nem remélek. Semmit sem követelek. Pontosan az lehetsz, aki vagy. Egyszerűen csak szeretek a társaságodban lenni. De az önértékelésem nem függ attól, hogy rám mosolyogsz-e. Bár egyáltalán nem bánnám, ha így tennél.”

Lumikki lassacskán azt vette észre: alig várja, hogy Sampsa felbukkanjon. Kellemes érzés volt, ha a fiú leült mellé, vagy ha vidáman és őszintén a szemébe nézett. Lumikki lassan kezdett felengedni, és gyomrában kellemes, pillekönnyű bizsergést érzett, ha Sampsa keze az övéhez ért.

Találkozgatni kezdtek a sulin kívül is. Hosszú sétákra, kávézókba meg koncertekre jártak. Lumikki néha úgy érezte, mintha tollpiheként lebegne a langyos szélben, amely ide-oda fújdogálja, kénye-kedve szerint sodorja olyan helyzetekbe és pillanatokba, amelyek később mégis teljességgel természetesnek és tökéletesnek tűnnek. Keze Sampsa kezében. Kissé bizonytalan, de szenvedélyes első csók egy sötét novemberi estén. A fiú keze, amint a haját és a hátát simogatja, amikor először aludt nála. Sampsának volt türelme várni. Nem próbálta rábírni olyan dolgokra, melyekre ő még nem állt készen.

Aztán egyik este Lumikki készen állt rá. És egyáltalán nem lepődött meg rajta, hogy Sampsával a fizikai együttlét is éppen olyan jó, biztonságot nyújtó és kellemes volt, mint korábban minden más.

December elejétől kezdve hivatalosan is járni kezdtek. Lumikki úgy érezte, hogy végre minden úgy van, ahogy lennie kell. Hogy végre beleszeretett valakibe. Hogy végre túljutott Szikrán és a szakításukon, még ha ez sokáig, több mint egy évig tartott is. Szikra akkor tűnt el Lumikki életéből, amikor a nemváltoztatási folyamata, a lányból fiúvá válása a legnehezebb szakaszban volt. Szikra abban a helyzetben úgy érezte, hogy senkit sem tud elviselni maga mellett, még Lumikkit sem, akit mindenkinél jobban szeret. Lumikkinek így nem maradt más választása, mint elfogadni Szikra döntését, amit soha nem volt képes igazán megérteni.

De most itt volt neki Sampsa, aki éppen kakaót főzött és dudorászott a konyhájában, és olyan édes volt, hogy Lumikki legszívesebben végigcsókolta volna minden egyes csigolyáját.

Az élet már csak ilyen. Az élet szép.

Ebben a pillanatban még az sem zavarta, hogy a havas eső irdatlan erővel veri az ablakot. Már-már úgy tűnt, át akar törni az üvegen: mintha valaki odakintről kaparászná az ablaktáblákat.