A mű eredeti címe: Cupcake Cousins

Text © 2014 Kate Hannigan

Illustrations © 2014 Brooke Boynton Hughes

Kiadója © Disney·Hyperion Books

A magyar kiadás a Disney·Hyperion Books engedélyével jött létre

All rights reserved.

Fordította © Farkas Krisztina, 2015

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette Pásztor Csörgei Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-403-084-3

Írta Kate Hannigan

Brooke Boynton Hughes

rajzaival

1. fejezet

Rózsás a helyzet!

Willow úgy ráncolta a homlokát a koszorúslányruha láttán, mintha mérgesszömörce-ágak kacskaringóztak volna körülötte. Ahányszor csak ránézett, mindig ugyanaz jutott eszébe.

Hogy rózsaszín.

Hogy borzalmas.

És hogy nem akarja, hogy a bőréhez érjen.

– Biztosan nagyon izgulsz már Rosie esküvője miatt – mondta anya, miközben újabb ruhákat gyömöszölt egy kis híján szétpukkadó bőröndbe.

Willow a szülei ágyán ücsörgött; néma patthelyzet alakult ki közötte és a rózsaszín borzalom között. Két hatalmas utazótáska közé szorulva ellenségesen méregette a nagy halom ünneplő ruhát, melyet anya egy szék támlájára terített.

Rágógumi-rózsaszín ruhája visszameredt rá.

– Az idei nyaralás egészen különleges lesz! – folytatta anya, és gyorsan megsimogatta Willow fejét, miközben áttette az úszónadrágokat az egyik bőröndből a másikba. – Érzem a csontjaimban. Extrakülönleges!

Willow odavolt Rosie nénikéjéért. És a michigani nyaralásokért is. De kiütést kapott arra a gondolatra, hogy virágszóró koszorúslány lesz, és fel kell vennie azt az iszonyú rózsaszín ruhát.

– Milyen imádni való lesz Delia is ebben a ruhában! –tette hozzá anya rövid szünet után, melyet Willow egy kissé hatásvadásznak érzett. – Ha belegondolok, hogy ti, lányok fogjátok végigvezetni az esküvői menetet a vörös szőnyegen… – Anya hangja elhalt.

Willow maga elé képzelte az unokatestvérét, Deliát ugyanabban a buggyos ruhában. Deliának a fekete hajával meg a sötétbarna bőrével legalább jól áll ez a szín. A szeplős, rézvörös hajú Willow viszont úgy fog kinézni rózsaszínben, mintha leégett volna. De még ha zöldre is festhetnék ezeket a fidres-fodros ünneplőket, az sem változtatna a dedós megjelenésükön.

„Ezek a bébiruhák ovisoknak valók, nem két negyedikesnek” – morogta Delia, amikor telefonon beszéltek. Ki hallott már negyedikes virágszóró lányokról? Ez már túl sok volt Willow-nak. Rosie azt hitte talán, hogy a ruhákhoz hozzácsomagolják azokat az édi kis bölcsiseket is a katalógusból? Mivel Willow családja Chicagóban él, Deliáé pedig Detroitban, Rosie egyedül szerezte be a ruhákat – és úgy választotta ki a virágszóró koszorúslányruhákat egy magazinból, hogy bele sem gondolt, miként mutatnának a valódi viselőiken.

– Megyek, befejezem a csomagolást – jelentette be Willow, aki már alig várta, hogy távolabb kerülhessen az ünneplőjétől. Végigrohant a folyosón, és átugrotta Bernice-t, a hatvankilós berni pásztorkutyájukat, aki finoman rágcsálta egy kék tornacipő fűzőjét, mintha csak spagettit majszolna.

– Segíthetsz nekem, Bernice – súgta oda neki.

Willow belesöpört az ágyáról egy kupac ruhát a nyitott bőröndjébe, hogy helyet csináljon Bernice-nek és a tornacipőnek. Lehuppant egy párnára, és nagy puffanással bevágta a bőrönd tetejét.

Miért nem lehetnek Deliával ők is igazi koszorúslányok, és miért nem viselhetnek lila ruhát, mint Violet és Darlene? A nővéreik csupán néhány évvel voltak idősebbek náluk, a felnőttek mégis úgy bántak velük, mint a nagymenőkkel, miközben Willow-t és Deliát fodros királylányruhába akarják préselni, meg olyan neonrózsaszín cipőbe, amit még a világűrből is látni lehet, aztán a végén virágoskosarat nyomnak a kezükbe, hogy abból szórják a rózsaszirmokat.

– Ja, és Willow – kiáltott ki anya a folyosóra –, hozd be nekem a rózsaszín balerinacipődet, meg azt az édes kis rózsabimbós kosarat! Ez a két utolsó tétel az esküvői listámon.

Willow mamája iskolai könyvtáros volt, ami azt jelentette, hogy a rend volt az életeleme. Meg azt, hogy mindig akadt nála valamilyen lista.

– Nem akarok folyton ezzel jönni – állt meg Violet kuncogva a nyitott ajtóban, és egészen nyilvánvaló volt, hogy megint ezzel jön –, de a ruhád pont olyan rózsaszín, mint egy kutya nyelve. Bocs, Bernice, nem akartalak megbántani.

Bernice Willow felé libbentette az egyik bundás fekete fülét, mintha ő is csodálkozna, hogy miket beszél Violet mostanában. Azután hagyta, hogy a nyál áztatta tornacipő a földre pottyanjon, és megnyalta Willow térdét, majd mindketten addig meredtek Violetre, amíg az vette a lapot.

– Na, én megyek is – közölte, majd pukkantott egyet a rágójával, és indult, hogy beadja a ruháját anyának. – Ja, és siess, fejezd be a csomagolást, apa már elkezdte bepakolni az autót.

Willow igyekezett nem ránézni Violet rágójára. De nem lehetett nem észrevenni – éppen olyan vakítóan pink volt, mint a koszorúslány-öltözékük.

A ruhák ellen már azóta küzdöttek Deliával, hogy júliusban megérkeztek postán.

„Szó sem lehet róla. Soha. Az ki van zárva!” – hajtogatták. Még az a gondolat is megfordult a fejükben, hogy beteszik a mosógépbe, hogy jól összemenjen, és ne lehessen felvenni. Vagy hogy kint hagyják a tűző napon, hogy kifakuljon. Kitervelték, hogy Delia elviszi őket a Zoo-táborba, és hagyja, hogy a pingvinek beléjük fészkeljenek. De a mamáik minden alkalommal ugyanazt mondták – hogy ez Rosie esküvője, tehát Rosie a főnök.

– Majd ha ti mentek férjhez, lányok, akkor ti dönthettek mindenről.

Férjhez menni? Ettől a gondolattól Willow-ra megint rájött a viszketés.

– Willow, rád várok – kiáltott ki anya ismét a bőröndök mélyéről. – Ki akarom húzni azokat a holmikat a listámról.

Willow azt kívánta, bárcsak megetethetné Bernice-szel a listát. Hasra dobta magát, és bekúszott az ágya alá, egészen a hátsó sarokig, ahonnan előásta a neonpink ünnepi cipőket.

– Ezeket még beszolgáltatom – közölte Bernice-szel –, de annál a béna kosárnál meghúzom a határt!

Willow anya ágyára dobta a cipőt, Violet lila ruhája mellé, aztán ledöcögtette a bőröndjét a lépcsőn. Végül összeszedte a vakációhoz szükséges utolsó, nélkülözhetetlen darabokat – viharvert, receptekkel teleírt jegyzetfüzetét, kedvenc kék napkalapját, és egy szerencsepénzt –, és begyűrte őket a pöttyös válltáskájába. A szíjat keresztben átvetette a vállán, és Bernice-szel együtt elindult a kocsihoz.

– Most már add vissza – mondta éppen Violet, amikor Willow bemászott a hátsó ülésre a nővére meg a kisöccse, Buci Willy közé. – Amikor azt mondtam, hogy egy percre felveheted az érmemet, akkor úgy is gondoltam. Az hatvan másodperc!

– Túl gyorsan számolsz – panaszkodott Buci Willy. Végül aztán engedett, és visszaadta a piros-fehér-kék szalagot Violetnek. Willow orra előtt néhány pillanatig egy palacsinta méretű aranyérem himbálózott, amíg öccse dundi mancsából átvándorolt nővére hosszúkás, kecses kezébe.

– Miért hozod el az úszóérmeidet a nyaralóba? – kérdezte Willow, palástolni igyekezve a bosszúságát. Arra számított, hogy végre lesz egy kis nyugta a nővére legújabb diadalaitól.

– Anya azt szeretné, hogy mutassam meg nagymamának, nagypapának, meg a többieknek, hogy mit nyertem a nyáron – felelte Violet. Majd hozzátette: – Csak egyet-kettőt hoztam, mert különben a szó szoros értelmében egy egész bőrönd megtelne velük.

Willow benyúlt a táskájába, és elővette a szerencsepénzét. Hirtelen nagyon picinek látta.

– Mi van neked, Willow? – kérdezte Buci Willy a gyerekülésben tekeregve, miközben megpróbálta becsatolni a szíjakat.

– Kalászos pennynek hívják – válaszolta Willow. – A járdán találtam az edzőteremnél tegnap, karateedzés előtt. Azt hiszem, különösen nagy szerencsét jelent.

– Kalácsos penny? – buggyant ki a kisöccséből, aki folyton összekeverte a szavakat. – Az olyan, mint a buci! Rólam nevezték el! Nekem adod?

– Kalászos, nem kalácsos – szólt rá ingerülten Violet. – Jobban kéne figyelned, Buci Willy.

Willow türelmesen végigsimított az ujjával a rézpénz írásos oldalán domborodó mintán, hogy megmagyarázza az öccsének.

– Ezen a pennyn búzakalászok vannak. Nagyon ritka. És szerintem emiatt nagy szerencsét is hoz.

A kombi csomagtartója nyitva volt, a szüleik mögöttük keringtek, és az ünnepi ruhákat rejtő bőröndöket meg a nejlonszatyrokat rendezgették. Willow a hüvelykujjával megdörzsölte a szerencsepénzt, és azt kívánta, bárcsak Bernice egy óriási lyukat rágna a virágszórólány-ruhájába a Michiganbe tartó kétórás út alatt.

– A pennyk  tulajdonképpen nem érnek semmit – jelentette ki Violet, aki most fejezte be a hatodikat, és ősszel elkezdi a hatosztályos gimit, ezért örökké okoskodott. – És bekötnéd magad? Nem indulhatunk el Saugatuckba, amíg be nem kötötted az övedet.

Saugatuck. Amint a kocsi elhúzott a járdaszegély mellől, Willow kibámult az ablakon és azt képzelte, hogy már meg is érkeztek, ott vannak a fák sűrű lombja alatt, és a Michigan-tó fölött elnéznek Chicago felé. Mindent imádott abban a helyben, még a nevét is, ahogy elröppen az ajkáról.

Szó-ga-tak.

Már a szó is maga volt a nyár: felidézte az unokatestvéreket és a nagyszülőket, a nagynéniket és a nagybácsikat, akik közül mindenki ott aludt a régi, fehér házban, amelyet Suttogó Fenyvesnek hívnak. Már olyan sok nyáron kibérelték, hogy maga a tulajdonos, Henry Rickles is szinte családtaggá vált.

Gondolatban Willow is elkészítette a saját listáját arról, hogyan fogja eltölteni ezt a hetet Deliával. Barackot szednek majd a gyümölcsösben, pociszörföznek a tavon, és szentjánosbogarakat fognak a holdfényben. És épp úgy, mint a múlt nyáron, palacsintát sütnek minden reggel, és desszertet készítenek minden este. Együtt Deliával a Suttogó Fenyves konyhájában – ami valószínűleg a kedvenc helye. Bár a chicagói konyha sem sokkal marad le mögötte, ahol apával szoktak tortát sütni, habverővel a kézben. Sőt, még az is lehet, hogy fordított a sorrend. Willow nem tudta eldönteni.

– Tegnap szuper csokis puffint sütöttünk, Willow – mondta apa mosolyogva, és úgy fordította a visszapillantó tükröt, hogy láthassa Willow-t a hátsó ülésen. – Működött az aludttej-trükk, igaz?

– Egyszerűen elképesztő volt – helyeselt Willow. – Honnan tudtad, hogy a citromlé és a tej keverékéből valami jó sülhet ki?

Anya elárulta, hogy még sohasem hallott olyat, hogy valaki savanyú tejet használt volna aludttej vagy író helyett egy sütihez.

– De apa megint kitalált valamit! Ő itt a családi főszakács.

– No meg Willow – kacsintott apa. – Mind a ketten azok vagyunk. Már ő is legalább annyit tud, mint én.

Willow szélesen elmosolyodott, és tovább forgatta a gondolatot az elméjében. Willow Sweeney séf. Visszakacsintott apára a tükörben, és ügyelt, nehogy hallhatóan elsuttogja a szavakat. Ha megtenné, Violet élete végéig ezzel cukkolná.

– Remélem, akkor azt is megjegyezte, hogy többé ne tegyen borsmentakivonatot a tojásrántottába – borzongott meg Violet az emlék hatására. – Az kemény lecke volt – mindannyiunknak.

Willow az ablakon át az elsuhanó reklámtáblákat nézte.

– Az ember sosem tudja meg, mi sül ki belőle, amíg ki nem próbálja – felelte halkan.

– Hát akkor próbáld ki egy olyan piskótán, amit a múlt héten sütöttél. Egyáltalán kóstolta valaki azt a rémséget?

Violet öklendező hangot hallatott, és oldalra billentette a fejét, mintha a halálán lenne.

– Rettenetes volt!

Willow megpróbált ügyet sem vetni a nővérére. Mint mindig. Az utóbbi időben azonban egyre nehezebb volt elengedni a füle mellett a megjegyzéseit. Mélyen belesüppedt az ülésbe, és igyekezett ellenállni a kísértésnek, hogy bemásszon leghátulra, és Bernice társaságában utazzon egészen Saugatuckig.

Willow Sweeney voltaképp

tökéletes csokis puffinja

Hozzávalók:

2 csésze finomliszt

½ csésze cukrozatlan kakaópor

2 teáskanál sütőpor

½ teáskanál só

12 evőkanál puha, de nem olvasztott vaj

1 csésze cukor

1 tojás

1 teáskanál vaníliakivonat

½ csésze aludttej, író vagy savanyú tej*

A töltelékhez:

20 dkg natúr krémsajt

8 evőkanál puha vaj

1 teáskanál vanília

2 csésze porcukor

* Savanyú tejet úgy készíthetsz, hogy beleöntesz egy kávéskanál citromlét egy csészébe, majd felöntöd zsírszegény tejjel.

Elkészítés

1. Gondoskodj róla, hogy legyen kéznél egy felnőtt, aki segít!

2. Melegítsd elő a sütőt 200 °C-ra. Egy tálban keverd össze a lisztet, a kakaóport, a sütőport és a sót.

3. Egy másik tálban elektromos robotgéppel keverd össze a vajat és a cukrot, amíg könnyűvé és habossá nem válik. Ezután lassan add hozzá a száraz hozzávalókat az első tálból. Üsd bele a tojást, majd öntsd hozzá a vaníliát és az aludttejet vagy savanyú tejet. Keverd tovább, amíg össze nem áll.

4. A tésztából kb. 2 evőkanálnyi adagokat halmozz egy sütőpapírral kibélelt tepsibe. Készíts 24 süti-méretű halmocskát. Enyhén simítsd és lapítsd le őket. 10 percig süsd, majd újabb 10 percig hagyd őket kihűlni.

5. Töltelék: elektromos robotgéppel keverd össze a krémsajtot, a puha vajat és a vaníliát, közben lassan add hozzá a porcukrot. Magas fordulatszámon addig keverd, amíg lágy és krémes nem lesz. Ha szükséges, ízlés szerint tehetsz hozzá még cukrot.

6. Amíg a sütik hűlnek, a tölteléket tedd be a hűtőbe egy fél órára.

7. Kenj egy adag tölteléket az egyik sütire, majd nyomj a tetejére egy másik sütit, mintha szendvicset készítenél. Ezt addig folytasd, amíg el nem fogynak a sütik.

Ebből a mennyiségből egy tucat csokis puffin lesz.

2. fejezet

Kezdődjék a vakáció!

Egy kis idő múltán felhangzott a kiáltás, amelyre Willow várt.

– Most aztán nyomás! – kiáltotta apa. – A lehajtó után a Suttogó Fenyves következik!

Mire az utolsó kanyart is elhagyták, Willow már annyira izgatott volt, hogy még bosszankodni is elfelejtett. Várakozón megszorította Buci Willy térdét, majd letekerte az öccse melletti ablakot, és beleszippantott az augusztusi levegőbe.

– Össze ne nyomd a tücskeimet! – kuncogott Buci Willy, és megpróbálta eltolni a nővére kezét a rövidnadrágja zsebétől. – Ők is nyaralnak.

Willow papája megnyomta a dudát, és a kocsi végigzötykölődött a hosszú, fasorral szegélyezett behajtón. A kerekek alatt csikorgó kavicsból a por szaga szállt felfelé. Willow előredőlt, és bedugta a fejét a szülők üléseinek fejtámlái közé, hogy jobban lássa a sűrű fenyők közül előbukkanó háromemeletes házat.

Imádta azt a pillanatot, amikor a kavicsos behajtó sokat ígérően kinyújtózik előttük. A hosszú iskolaév alatt ezeket a perceket újra meg újra  lejátszotta a fejében, akárcsak egy filmet: a magas, fehér viktoriánus stílusú ház látványa a szemük elé tárul, mögötte pedig szélesen elnyúlik a Michigan-tó kék víztükre.

Megszorította a szerencsepénzét, és azt kívánta, bárcsak örökre itt maradhatnának.

– Megjött Aggie! – harsant nagymama kiáltása a tornácról. Willow már meg is pillantotta, élénkzöld kertészkesztyűbe bújtatott kezével az autó felé integetett. Violet kicsapta a kocsi ajtaját, és mielőtt még apa leállíthatta volna a motort, a két lány mászott is kifelé. Anya is kibontakozott a biztonsági övből, és szaladt az udvaron át két visítozó nővére, Rosie és Deenie karjaiba. Őket csak nagypapa szólította az igazi nevükön, azaz Agapanthusnak, Rose-nak és Gardeniának. „Ha máshogy nevezném őket – szokta mondogatni –, feleolyan illatosak sem lennének!”

Paff!

Willow elmosolyodott az ismerős zaj hallatán, amelyet a ház szúnyoghálós oldalajtaja keltett. Olyan hangja volt, mint egy startpisztolynak, amely egy verseny kezdetét jelzi. Végre kezdődik a nyári szünidő legjobb része!

Buci Willy kezdett átfurakodni a rokonok tömegén nagymama és nagypapa felé, akiket a széles karimájú szalmakalapjuk miatt könnyű volt megtalálni. Nagymama kalapjának széles, lekonyuló karimáján napraforgók pompáztak. Bernice szorosan Buci Willy sarkában maradt, Willow pedig hallotta, amint a kisöccse hangosan panaszkodik, hogy túl sok térd állja az útját. Ezután érezte, hogy a barátságos káosz őt is magába szippantja, és máris vagy egy tucat családtag között kacskaringózott, akik buzgón puszilkodtak és lapogatták egymás hátát. Volt közöttük néhány ismeretlen arc is.

– Buci Willy – mondta nagymama, miközben megölelte a kisfiút –, szeretnélek bemutatni valakinek a vőlegény családjából.

Willow elsiklott mellettük, és úgy döntött, majd később visszatér, hogy őt is bemutassák. Hiszen ebben a pillanatban a világon mindennél jobban szeretett volna megtalálni valakit.

Hol van Delia?

Először a kiáltást hallotta meg: „Willoooow!”

Azután fekete hajfonatok és barna karok villantak, és valaki nekiszaladt.

– Delia! – köhögött Willow. – Jaj, de jó…

Ennél többet nem tudott mondani, mert a következő pillanatban már a pázsiton hemperegtek, majd megpukkadtak a nevetéstől, és úgy fickándoztak, mint két szivárványos halacska. Ekkor Bernice is odarontott hozzájuk, ugatott, keringett körülöttük, és amikor csak hozzáférkőzhetett, megnyalta Delia arcát.

– Látod, kivel kell együtt élnem? – panaszkodott Violet, aki már félrevonult Delia hetedikes nővérével, Darlene-nel. – Olyan érzés, mintha nem is egy, hanem két ötéves lenne a családban!

Buci Willy lépett oda hozzájuk, és azon tűnődött, megsértődjön-e.

– Jó oka van annak – tolta lejjebb az orrán a napszemüvegét Darlene –, hogy miért ti vagytok a virágszóró lányok, mi pedig a valódi koszorúslányok.

Willow felállt, majd a kezét nyújtotta, hogy felsegítse Deliát. Átkarolták egymás vállát, és elindultak a ház felé, miközben Delia lóhereszálakat húzgált ki Willow göndör fürtjei közül.

– Darlene kábé olyan szórakoztató, mint egy szúnyogcsípés – mondta. – Ne is figyelj rá!

– Violet is – helyeselt Willow, és hátrapillantott a nővéreikre. – Mintha ő nem tudom, milyen érett nagylány lenne, én meg csak egy kis kullancs.

– Ez után a hét után többé nem bánnak úgy velünk, mint a pisisekkel – mondta Delia. – Amint megszabadulunk a virágszórólány munkától, és belekezdünk valami sokkal jobba, Darlene-t és Violetet megeszi a sárga irigység.

– A szerencse pedig velünk van.

Willow elmosolyodott, és előhúzta a kalászos pennyt a zsebéből.

– Nagyobb ereje van, mint egy közönséges szerencsepénznek.

Delia éppen egy puszit nyomott a szerencsepénzre, amikor megjelent Rosie.

– Hát hol vannak az én drága virágszóró lánykáim? – visította. – Már alig várom, hogy lássalak benneteket azokban a rózsaszín ruhácskákban. Hát nem édesek?

Delia a könyökével megbökte Willow-t.

Willow visszabökte.

Delia a fonott copfjait húzgálta, majd rágcsálni kezdte az egyiknek a végét. Willow-ra maradt, hogy megtörje a kínos csendet.

Nem tudta, hol is kezdje. Az elmúlt hónapban Deliával együtt csak azon járt az eszük, miként bújhatnának ki a virágszórólány feladat alól. Megpróbálkoztak azzal, hogy átveszik Buci Willy szerepét, aki gyűrűhordó lesz, de Buci Willy eldugta a bársonypárnát, és nem volt hajlandó elárulni, hová. Még egy szirupos esküvői dalt is megtanultak maguktól, Willow hegedűn, Delia pedig fuvolán. Csak sajnos nem hangzott valami jól.

Végül arra jutottak, hogy ha Rosie megtudja, milyen lenyűgöző dolgokra képesek ők ketten a konyhában, egyenesen könyörögni fog nekik, hogy cseréljék le azt a ronda  rózsaszín ruhát fehér kötényre.

– Csak meg kell kóstolnia, amit sütöttünk. Csak egy morzsányi citromtortát – tervezgették az összeesküvők. – És akkor majd rádöbben, hogy elpocsékolja a tehetségünket.

Most azonban itt állt előttük Rosie, és válaszra várt. Willow-nak pedig egy hang sem jött ki a torkán.

– Hát, a ruha… az tényleg nem semmi – kezdte Willow.

Őszinte akart lenni. Ám azzal is tisztában volt, hogy nem árulhatja el, milyen szörnyen csúnyának tartják az ünnepi ruhákat, ha nem akarja megbántani Rosie-t. Először is, volt a nyakánál egy kis leffentyű, amit anya Pán Péter-gallérnak nevezett. (Willow egyébként sem értette soha, hogy Pán Péter miért nem akart felnőni.) Aztán ott voltak azok a nagy, pink rózsák a derekára varrva. Hogy a hosszú selyemszalagokat már ne is említsük – Willow és Delia úgy fognak kinézni, mintha papírsárkányok lennének, nem is gyerekek!

Willow észrevette, milyen lelkes a nénikéje arca, ezért újra belefogott.

– Tudod, Rosie, Delia és én már majdnem tízévesek vagyunk… Delia már kilenc és tíz tizenketted, ami voltaképpen öt hatod…

Rosie félrebillentette a fejét, és mintha egy kissé összezavarodott volna.

– Folytasd – biztatta.

Willow úgy érezte, beragadt.

– Mi túlságosan…

Hogyan tudná elmondani Rosie-nak, hogy többé már nem kisgyerekek? Hogyan magyarázhatná el neki, hogy a virágszórólány feladata ovisoknak való – olyan ötéveseknek, mint Buci Willy? Nem olyan lányoknak, akik már szinte felsősök, és maholnap megtanulhatnak autót vezetni.

– Beszélni szeretnénk veled az esküvőről – szólalt meg tisztán, higgadtan Delia, aki végre kivette a copfját a szájából. Zebraőrként nemcsak a gyerekeket kísérte át ügyesen, biztonságban a forgalmas út másik oldalára, abban is nagy volt, hogy magára tudta vonni a felnőttek teljes figyelmét.

– Willow és én szívesebben készítenénk…

– Tündérem, merre vagy? Á, látom, elraboltak a virágoslányok.

Rosie vőlegénye, Jonathan Baxter tűnt fel hirtelen, és rájuk ragyogtatta csibészes mosolyát. Jonathan mindkettejük rokonszenvét elnyerte az előző évi hálaadáskor, amikor megtanította őket zsömlékkel zsonglőrködni. Ráadásul ő volt az egyetlen az asztalnál, aki repetát kért a sütőtökös sajttortájukból, nagyvonalúan eltekintve attól a ténytől, hogy kifelejtették belőle a krémsajtot.

– Nahát, de örülök, hogy látlak, „Jonathan – nagybácsi”! – üdvözölte Willow lelkes vigyorral.

– Még nem is nagybácsi – javította ki Delia. – Addig még hátravan egész pontosan öt nap.

– Négy nap, huszonkét óra és harmincegy perc – felelte Jonathan szégyenlős mosollyal.

Willow észrevette, hogy a mosolya egy kissé ferde, és úgy döntött, hogy ez is egy újabb tulajdonság, ami miatt kedveli Jonathant.

– És most, ha megbocsátanak hölgyeim, a szépséges leendő menyasszonyt a tornácon várják egy pohárköszöntőre.

Mielőtt azonban távoztak volna, Jonathan hozzátette: – Remélem, elhoztátok a szakácskönyveiteket. Ki vagyok éhezve a tortáitokra!

Rosie mindkettejük arcát megcsipkedte. – Még most is szoktatok a konyhában játszani, lányok? – kérdezte. – Milyen sok dologgal foglalkoztok mind a ketten, és mennyi minden érdekel benneteket! Egyszerűen imádni valóak vagytok!

Aztán Rosie és Jonathan odébbálltak, a fejük fel-le ringatózott a rokonok tornácra kiözönlő, majd a ház mögé áramló hullámai között, ahonnan zavartalan kilátás nyílt a Michigan-tóra.

– Még hogy játszunk? – bámult utánuk Delia.

– Még hogy imádni valóak? – visszhangozta Willow. – Még mindig azt hiszi, hogy ötévesek vagyunk, nem?

– Mindenki azt hiszi, hogy ötévesek vagyunk.

Hallgatagon álltak az öreg tölgyfa árnyékában, vártak, és figyelték, ahogy az utolsó rokon is (vagy a család egyik barátja? Willow nem tudta biztosan) leereszkedett a tornác lépcsőjén, és eltűnt a ház mögött.

– Na, ennyit a minitortákról – szólalt meg Delia, s csüggedten előreesett a válla. – Vagy a kekszekről. Na meg a sajttortákról. Rosie-nak fogalma sincsen, mennyi mindent tehettünk volna az esküvője érdekében.

– Ne izgulj – mondta Willow, ezzel az autójukhoz sietett, és előhúzta a pöttyös táskáját a hátsó ülésről. – Még rengeteg időnk van, hogy meggyőzzük Rosie-t, milyen bámulatosak vagyunk.

Willow nemcsak a desszertötletekkel teli füzetével felfegyverkezve érkezett a Suttogó Fenyvesbe, de bepakolta Rosie kedvenc nyalánkságait is. Felemelte a táska fedelét, és megmutatta Deliának a belegyömöszölt Mentos cukorkát meg a franciadrazsét, és a színes pillecukrot.

– Egyenesen a gyomrát vesszük célba! – ujjongott Delia, és ismét átölelte Willow vállát. – A kedvenceivel kezdjük.

Willow is átkarolta az unokanővérét, és megindultak az udvaron át a konyha felé.

– És abban a pillanatban, hogy megkóstolja, amit a konyhában készítettünk, mintha villámcsapás érné! Fogadni mernék, hogy mi fogjuk megmenteni az esküvőjét.