Balázsy Panna

Csuromvíz
– részlet –

Rippl Renáta rajzaival

Szöveg: Balázsy Panna, 2015
Illusztráció: Rippl Renáta, 2015

1.
Vasárnap

Lujzi barátnőm szerint jó dolog betegnek lenni, mert nem kell suliba menni, és az ember ágyba kapja a kaját. Én sokkal jobban élvezném, ha mindkét orrlyukamon kapnék levegőt, és kint szaladgálhatnék a parkban. Az iskola még csak most kezdődött, ilyenkor még nincs min izgulni, egyelőre élvezem a még tiszta, papírbolt illatú füzeteimet, amiket mindig nagy gonddal válogatok ki a boltban. Anyáék elég türelmesek voltak, pedig sokáig gondolkodtam, hogy lovas, tündéres vagy naplementés borítóval kápráztassam-e el az osztálytársaimat. Idén a tündérek győztek, egész nyáron azzal kínoztam a Nagyit, hogy tündéres meséket olvastattam vele, és szerencsére pár héttel a vakáció vége előtt elmentünk moziba, hogy megnézzük a legújabb Csingiling filmet. Az elején nem szerettem a Kalóztündért, de aztán egész jófej lett, és a végén minden jóra fordult. Ahogy, remélem, nálam is, és végre elmúlik ez a vacak náthám.

Az évnyitón még teljesen jól éreztem magam, és büszkén feszítettem az új királykék balerinacipőmben. Csak két nap múlva kezdett kaparni a torkom, és akkor éreztem, hogy ennek fele se tréfa, amikor Apa megkérdezte:

– Hercegkisasszonyom, mit szólnál pár gombóc fagyihoz így suli után?

Én bólogatás helyett megráztam a fejem, és annyit mondtam:

– Ma nincs kedvem. Inkább menjünk haza!

Csütörtök reggel Anya rám nézett és csak annyit mondott:

– Aludj tovább, pitypang!

Azóta eltelt három nap, és még mindig fekszem.

Apa kis mikrokozmosznak hívja az életteremet, ami azt jelenti, hogy nem kell semmire sem felszállnom, ha el akarok menni az iskolába, a barátnőimhez vagy a játszótérre. Vagyis olyan közel van minden, hogy gyalog is pár perc alatt odaérek bárhová. Na, ezt a mikrokozmoszt azért irigyli tőlem Lujzi, mert szegénynek mindennap fél órával korábban kell felkelnie, hogy beérjen a suliba. Elköltöztek, és még bérletet is kapott, de nem élvezi a trolin való zötykölődést túlságosan. És ő az egyetlen barátnőm, akivel emiatt elég ritkán tudjuk együtt tölteni a délutánokat. Nagy ritkán nálunk alhat péntek vagy szombat este, de eddig még csak kétszer került rá sor, mert jobban szeret otthon aludni, közel a szüleihez. Amikor mégis összeszedi a bátorságát, azért akkor is magával hozza Pörkölt nevű plüssállatkáját, és azt szorongatja lefekvéskor.

Én már rég leszoktam a plüssállatok társaságáról az ágyamban, elvégre harmadikos lettem. Elég jól néz ki a tündéres füzeteken, hogy Szentesi Szandra, 3. b. Szerintem szép nevem van, mostanra megszerettem, csak tavaly akartam még Sárára változtatni, mert akkor az még jobban tetszett. Inkább a vezetéknevemmel van a baj, mert van egy tökfej osztálytársam, a Dénes, aki imád csúfolódni, és azzal kezdte, amikor meglátott az évnyitón, hogy „Szentesi, kedvenc tantárgyad a tesi?” Mondjuk, ezzel nem jár messze az igazságtól, mert tényleg szeretem a tesiórákat. De azért jobb lenne, ha békén hagyna, és nem piszkálna folyton. Anya szerint így fejezi ki, hogy helyes lánynak tart, Apa meg azzal jön, hogy ez még mindig jobb, mint ha huzigálná a copfomat. A felnőttek elég fura dolgokat tudnak mondani!

Csöngettek; megérkezett a doktor bácsi a viharvert táskájával, kicsit lihegve, mert nincs lift, és a harmadikon lakunk. Amikor régebben pösze voltam, sose tudtam rendesen kimondani, hogy sztetoszkóp, de most már jól megy. Megvizsgált a hideg sztetoszkópjával, ezért sietve lélegeztem, hogy minél hamarabb vége legyen a tüdőm meghallgatásának.

– Bizony, még mindig sípolsz, kicsi lány. Egy egész szimfonikus zenekar rejtőzött el a tüdődben. A héten egészen biztosan itthon kell még maradnod! – jelentette ki határozottan, majd felírt egy csomó receptet. Ez azt jelenti, hogy még hat napig itthon kell maradnom. Ó, jaj.

Anya csak akkor szaladt le a sarki patikába, amikor megérkezett Nagyi, aki a szokásos kedvencemet hozta: parizert friss kiflivel. Jó, tudom, ez nem túl elegáns, de én imádom. Ha meglátom Nagyit, rögtön parizert akarok enni friss, ropogós kiflivel és ketchuppal. Kicsit fájt a torkom, de némi meleg citromos teával sikerült elpusztítanom két szendvicset.

Végre hazaért a nővérem. Ha nincs itthon, nagyon üres a lakás, rettentően hiányzik. Amint belép, izgatott leszek, és rögtön vele akarok lenni, de ő már kezd tinisedni, és amikor ilyen fura hangulatban van, oltári nagyokat tudunk veszekedni meg ordibálni. Most is ez történt. Én örültem, ő meg a telóját nyomogatta, és hiába köhögtem, hogy lássa, milyen vacakul vagyok, rám se hederített. Ettől olyan szomorú és ideges lettem, hogy kipattantam az ágyból, de a Mary Poppins-os hálóingem széle beleakadt a karfás székbe, amit Anyu rakott az ágyam mellé, hogy arra tegyem a teásbögrémet. Rázuhantam a könyvespolcra, a fejemen koppant néhány porcicás népmese-válogatás, erre persze megsemmisülten bömbölni kezdtem.

– Még az ágyból sem tudsz rendesen kimászni? – Csak ennyit bírt mondani a nővérem, amitől még hangosabban bőgtem. Anyu és Nagyi egyszerre értek oda, és míg Nagyi gyorsan összeszedte a leesett könyveket, Anyu felkapott (pedig már 26 kiló vagyok), és leült a székbe, hogy megvigasztaljon. Addig simogatta a hajamat, meg puszilgatott, míg abbahagytam a sírást, de azért még szipogtam egy kicsit.

– Mi történt, kincsem? – kérdezte a legmelegebb hangján, én meg mérgemben csak rámutattam a nővéremre, aki megvonta a vállát, becsapta a szobaajtót és átment a nappaliba, hogy tovább nyomogassa a mobilját. Kaptam a térdemre egy kacsás tapaszt, és nem sokkal később már teljes egyetértésben hallgattuk Katy Perry Roar című dalát a nővérem telefonján, mert az a kedvencem. Legalább valami jó is történjen, ha már ilyen beteg vagyok.

2.
Ki véd meg a hársfateától?

Másnap éppen azon törtem a fejem, hogy ha már nem szabad Minimaxot néznem rögtön ebéd után, akkor mivel töltsem a cammogó időt: rajzoljak, vagy nyakláncot készítsek színes kis gumikból a szüleimnek, amikor hirtelen megcsörrent a telefon. Anya szokatlanul röviden beszélt, aztán meghallottam a közeledő lépteit.

– Lujzi keres. Azt hittem, ilyenkor még tart a tanítás – nézett rám meglepetten, és átadta a mobilját.

– Szia, Lujzi! De jó, hogy hívsz! – lelkendeztem a telefonba.

– Szia, Szandi! Jobban vagy? – kérdezte az én mindig vidám barátnőm.

Lujzival akkor lettünk legjobb barinők, amikor véletlenül eltörtem osztálytársunk, Kriszti gumikarkötő-készítő szettjének az egyik műanyag részecskéjét. Rettentően szégyelltem magam, és egészen elvörösödtem, annyira bántott. Ô viszont mérgesen nézett rám, és követelte, hogy vegyek neki egy másikat. Egész nap lógó orral lézengtem a suliban, és semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, mennyire sajnálom. Egyszerűen a legegyszerűbb dologra sem voltam képes koncentrálni. A nagyszünetben is csak ültem az egyik pad szélén, az udvaron, és a cipőm orrával vonalakat húzogattam a porba. Egyszerre csak egy másik cipőorr jelent meg az enyém mellett, és szívecskét rajzolt a porba. Felkaptam a fejem, és a könnyeimen keresztül megláttam a mosolygó Lujzit. Azóta elválaszthatatlan barátnők vagyunk.

– Jobban, de csak jövő hétfőn mehetek suliba. Irtóra uncsi itthon, le fogok maradni, pedig igyekszem mindennap megcsinálni a feladatokat – hadartam gyorsan. – Amúgy hogyhogy nem vagy most suliban? – kérdeztem.

– Csőtörés. De nem bánom, mert úgyis utálom a dupla matekot, ami ma pont lett volna. Szandra, nem tudod, mi a csuda ütött Juciba? – érdeklődött Lujzi.

Juci is az osztályunkba jár, és az első két évben nagyon sokat nevettünk együtt, mert ő tudta a legjobb vicceket az egész suliban. Most év elején, még mielőtt lebetegedtem, én is csodálkoztam, hogy milyen furán viselkedik. Állandóan belevágott a szavunkba, erőszakoskodott és hangoskodott, azt akarta, mindenki csak rá figyeljen.

– Még mindig olyan furi? – kérdeztem csodálkozva. Valahogy reménykedtem, hogy elmúlik, mert a legjobban vele lehetett ugrókötelezni.

– Hát, eléggé – válaszolta Lujzi. – Képzeld, ma eltépte a nyakláncomat. Szándékosan. Aztán az ebédlőben direkt nekem jött, és a szarvasos pulcsim csupa gulyásleves lett. Pont a szarvasos! – válaszolta Lujzi, és a hangján éreztem, legszívesebben elsírná magát dühében. A szarvasos pulcsit tavaly karácsonyra kapta a külföldön dolgozó nagynénjétől, és mivel még mindig nem nőtte ki, amikor csak teheti, abban feszít, mert pirosan világít a rénszarvas orra.

– Sajnálom, Lujzi – próbáltam megnyugtatni. – Tarts ki! Még pár nap és ott vagyok, csak gyorsan meg kell még gyógyulnom. Akkor majd megvédelek. Csak engem nem véd meg senki a hársfateától. Egészen borzalmas íze van, még mézzel is, és egész nap ezzel itat a Nagyim. Jut eszembe, tud erről Viktória királynő?

Farsangra királynőnek öltözött Viki néni, az osztályfőnökünk, ezzel érdemelte ki magának a Viktória királynő nevet, azóta így hívjuk, persze csak egymás között. Egy mesekönyvben olvastam azt a szót, hogy sudár. Nagyon megtetszett, szerintem pontosan illik Viki nénire. Festett fekete haja van, világító kék szemei és hajfánkos kontyokat hord, meg sok pici csillogó fülbevalót, oldalanként legalább négyet-ötöt. Van egy kislánya is, szintén kontyos és világítós szemű. Nagyon cuki kiscsoportos hercegkisasszony, szóval még nem egészen sudár termet.

– Szóltam Viki néninek, aki csak megértően mosolygott és kérte, hogy ne haragudjunk Jucira. Én komolyan nem értek semmit – szomorkodott Lujzi. Viki néni első óta tanít minket, és soha nem fordult elő, hogy ne sietett volna a segítségünkre. Mindig, mindenben számíthattunk rá. Kivéve most.

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.
nka_logo_kicsi

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2015
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó:
Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978-963-403-143-7

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License