Dynah Carey élete a lehető legtökéletesebbnek tűnik: szerető családban nevelkedik, majd a főiskolára jelentkezve találkozik élete szerelmével. Egy sötét és hideg éjszakán azonban erőszak áldozatává válik, melynek következményeként egy nem kívánt terhesség súlya nehezedik rá. A lány addigi élete egyetlen perc alatt kártyavárként omlik össze, és a jövőjét illető döntés meghozatalakor szembesülnie kell a világ és szerettei igazi arcával is. Dynah ennek ellenére tudja, hogy hite utat mutathat a napvilágra kerülő titkok és a fájdalom sötét útvesztőjében…

Francine Rivers ebben a könyvében egyetlen döntés generációkat átívelő következményeit tárja elénk.

*

 „Az ártatlanság gyermeke új perspektívából mutatja be korunk egyik legvitatottabb kérdését, az abortuszt.” /Tyndale Kiadó/

*

Francine Rivers irodalmi pályafutása a Nevada Egyetemen kezdődött, ahol angol irodalom és újságírás szakon szerzett diplomát. Számos amerikai és nemzetközi díjat nyert regényeivel, melyek hosszú idő óta bestsellerként szerepelnek a New York Times eladási listáján.

Francine Rivers

Az ártatlanság gyermeke

Harmat

Budapest, 2015

Originally published in the U.S.A. under the title:

The Atonement Child

Copyright © 1997 by Francine Rivers. All rights reserved.

Published by arrangement with Browne & Miller Literary Associates, LLC.

Hungarian edition © 2014 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466-9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Fordította és felelős szerkesztő: Győri Anna

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borító: Herold Péter

Borítófotó: Copyright © Robert Papp

www.robertpapp.com

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-288-292-5

A bibliai idézeteket az 1975. évi újfordítású Biblia javított kiadásából vettük át (kiadta a Magyar Bibliatársulat megbízásából a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója. Budapest, 2000).

Mindazoknak, akik az abortusz gyötrelmével élnek a szívükben, és családjaiknak, akik titokban és csendben szenvednek mellettük.

„Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek. Vegyétek magatokra az én igámat, és tanuljátok meg tőlem, hogy szelíd vagyok és alázatos szívű, és megnyugvást találtok lelketeknek. Mert az én igám boldogító, és az én terhem könnyű.”

(Máté 11,28–30)

1.

Hideg januári este volt, amikor az a rettenetes, megbocsáthatatlan dolog történt.

Dynah Carey számára az este a szokásos kerékvágásban zajlott: vacsorát szolgált fel a Stanton Öregek Otthonában, amit Middleton város dolgozói számára tartottak fenn. Szerette ezt a munkát, és szívesen elbeszélgetett az idős lakókkal, amikor lecsoszogtak kis lakosztályaikból az alagsori étkezdébe. Sally Wentworth nagyszerű szakácsnak bizonyult, és változatos étrendet állított össze. Dynah csupán egyetlen panaszt hallott az elmúlt öt hónap során: túl nagyok voltak az adagok. A lakók nagy része ugyanis megélte a nélkülözés éveit, és nem örült a pazarlásnak.

Mr. Packard kivételével már mindenki visszavonult. Az öregember lassan szürcsölgette koffeinmentes kávéját.

– Az autód még mindig a szerelőnél van, Dynah?

– Igen, még be kell szerezni néhány alkatrészt.

– Úgy emlékszem, mintha tegnapra ígérték volna, nem?

– Valami miatt csúsznak – válaszolta Dynah, és egyszerűen csak megvonta a vállát. Nem igazán aggódott a késés miatt.

– Az a fess fiatalember eléd jön, hogy hazakísérjen? – kérdezte a férfi, miközben Dynah-t figyelte, amint éppen a sótartókat tölti fel.

A lány rámosolygott, és egy másik asztalhoz lépett.

– Nem, Mr. Packard, ma este nem tud elém jönni. Bibliaórát tart.

– Akkor talán Sally el tudna vinni.

– Nincs olyan messze a buszmegálló.

– Legalább egy kilométer. Egy magadfajta csinos lány ne mászkáljon egyedül az utcán ilyen kései órában.

– Mindig vigyázok.

– Ez ma már nem elég! Az újságok is tele vannak erőszakkal. Ó, hogy mennyire gyűlölöm ezt az egészet! Bezzeg az én időmben végigsétálhattunk a városon anélkül, hogy bármi félnivalónk lett volna! – Szomorúan bólogatott. – Ma már olyan nagy ez a város, hogy szinte senkit sem ismersz. Az emberek jönnek-mennek, miközben azt sem tudják, ki lakik a szomszédjukban. A házak meg gomba módra nőnek ki a földből. Emlékszem, hogy amikor kisfiú voltam, mindenki ismert mindenkit. Be se zártuk a lakásokat, hiszen nem volt mitől félnünk. Ma pedig mivé lett a világ? Örülök, hogy már nem élek sokáig – morogta. – Annak idején kint üldögéltünk a tornácon, és beszélgettünk. A szomszédok is átjöttek, és együtt szürcsöltük a limonádét. Azok voltak a szép idők! Manapság senkinek sincs ideje semmire. Már tornácokat sem építenek a házakhoz. Mindenki csak behúzódik a saját kis zugába, aztán tévézik, hogy ne kelljen beszélgetni senkivel.

Dynah megérezte a férfi szavai mögött húzódó magányt. Nem panasz volt ez, hanem gyász: a felesége négy hónappal ezelőtt halt meg. A család a szertartás idejére mellette maradt, aztán mindenki ment a maga útjára, az ország különböző államaiba. Két fia a nyugati parton lakott, túl messze ahhoz, hogy rendszeresen látogassák. A lánya Indianában élt, és vasárnaponként mindig felhívta őt, ezért Mr. Packard vasárnapjai rendszerint jól teltek.

Ma szerda volt.

– Hiányzik a feleségem – mondta halkan, majd elmerengve hozzátette: – Közlegénynek hívtam Fredát.

Mr. Packard elmesélte, hogyan adta ezt a nevet feleségének a második világháborút követően. A férfi két évet szolgált a csendes-óceáni hadszíntéren, amikor megsebesült és kórházba került. Három hónap múlva jutott csak vissza a kontinensre.

– Mialatt odavoltam, Freda megszülte a fiunkat, és részmunkát vállalt. Amikor apám rákos lett, felmondott, és beállt anyám mellé a családi üzletbe. Az én Fredám derekasan helytállt az otthon harcmezején. – A feltörő emlékeknek köszönhetően arcvonásai ellágyultak, szemében könny csillogott. – Hát ezért neveztem el Közlegénynek. Aztán valahogy rajta maradt.

– Zárnunk kell, Dynah! – kiáltotta tapintatlanul Sally a pult mögül, elég hangosan ahhoz, hogy Mr. Packard is meghallja. Dynah az öregember szenvedő arcára tekintett, és majdnem elsírta magát.

A férfi megértette a célzást, és nehézkesen felemelkedett a helyéről.

– Manapság mindenki rohan – mondta a konyha felé pillantva. Aztán tekintete megnyugodott Dynah arcán. – Jó éjszakát, Dynah! Vigyázz magadra a sötétben!

– Megígérem – felelte a lány, széles mosollyal is megtoldva szavait, és megérintette az öregember vállát, amint ellépett mellette. – Ne aggódjon!

Juan Garcia elkezdte felrakosgatni a székeket az asztalok tetejére. Dynah összeszedte Mr. Packard tányérját, poharát és evőeszközeit, miközben nézte, ahogyan a férfi nehézkesen kicsoszog a teremből. Az ízületei már megint rettenetesen kínozták.

– Nem akartam megzavarni a társalgásotokat – mondta Sally, amikor Dynah behordta a mosatlant a konyhába, és bepakolta a mosogatógépbe. – Némelyik annyit tud fecsegni, hogy szinte beleőszül az ember. – Leemelte kardigánját a fogasról, és belebújt. – Nincs hová menniük, és nem tudnak mit kezdeni magukkal.

– Hiányzik neki a felesége – mondta Dynah, és arra gondolt, hogy megkéri a nőt, vigye el egy darabig.

– Tudom. Nekem is hiányzik a férjem. Hiányoznak a gyerekeim. Neked meg az a jóképű vőlegényed. – Ledobta táskáját a pultra, majd belebújt a dzsekijébe. – És ahogy Scarlett O’Hara mondogatta: „Elvégre a holnap az már egy másik nap.”{1} – Fölkapta táskáját, és egy rövid köszönést követően elindult a hátsó kijárat felé.

Úgy tűnt, hogy Sallynek nagyon sietős a dolga, és Dynah nem akart a nyakába akaszkodni. Egyébként sem kellett nagy távolságot megtennie a buszmegállóig, az út pedig jól ki volt világítva. Kihozta hátizsákját az öltözőből, levette fehér sportcipőjét, és belebújt csizmájába. Tornacipőjét bedobta hátizsákjába, majd elköszönt Juantól. Keresztülment az ebédlőn, és az előcsarnokból kilépett a parkolóba. Sally már lekapcsolta a villanyt éjszakára, így csupán egy halvány lámpafény világította meg az udvart.

Dynah összébb húzta magán a kabátot, és az udvaron keresztül a hátsó kapu felé lépdelt.

Még sohasem jutott eszébe félni, az öregotthon területén ugyanis nem igazán történt bűncselekmény. A legrosszabb dolog eddig az volt, hogy egy ismeretlen tettes graffitit rajzolt a falra három hónappal ezelőtt. Az igazgató még aznap délután átfestette a mázolmányt, a rendőrök pedig sűrűbben járőröztek a környéken. A vandálok nem jelentkeztek többet.

Az elmúlt héten többször havazott, és a megfagyott hó piszkosfehér színűvé vált. A hideg levegő csípte az arcát, ahogy kilépett a szabadba, lehelete pedig fehér felhőcskéket formált a levegőben. Amint csendben kattant a zár, kissé megborzongott. Egészen a nyakáig felhúzta cipzárját, és körülnézett. Talán Mr. Packard baljóslatú szavai miatt volt ennyire feszült. Semmi sem indokolta a félelmét, hiszen éppen olyan este volt, mint a többi, se nem sötétebb, se nem hidegebb.

Mindenfelé ismerős árnyékokat látott, így semmi fenyegetést nem érzett bennük, amint leballagott a kerekes székek számára készített rámpán. A szokásos útvonala felé indult a Maple Street irányába. Csupán néhány háztömb a Mainig, aztán még nyolc a Sycamore-ig, és már ott is volt a 16. utcánál, ahol felszállt a buszra. A Henderson nevű megállóig mindössze negyedórát kellett buszoznia, onnan pedig már csak hét háztömbnyire volt a kollégium.

Dynah ránézett a karórájára. Fél tízet mutatott. Janet Wells, a szobatársnője biztosan a könyvtárban ült, azt mondta, sokáig fent lesz és tanul. Janet mindig az utolsó pillanatra hagyott mindent, aztán jelesre vizsgázott. Dynah elmosolyodott. Bárcsak ő is ilyen szerencsés lenne! Neki egész évben rendszeresen kellett tanulnia ahhoz, hogy megtartsa jó jegyeit az ösztöndíj miatt.

Séta közben teljesen ellazult, és élvezte a tiszta éjszakát. Mindig is szerette ezt az utcát a századfordulós épületeivel. Elképzelte lakóikat, amint kiülnek nyáron a kertbe, és limonádét szürcsölnek, ahogy azt Mr. Packard mesélte. Mintha egy mozifilm egyik jelenete elevenedett volna meg előtte. Nagyon másfajta élet lehetett ez, mint amiben ő felnőtt otthon, San Franciscóban az Ocean Avenue-n – és mégis valahogy nagyon hasonló.

Ahogy most visszagondolt gyerekkorára, ráébredt arra, hogy szülei mennyire óvták őt mindenféle külső hatástól. Az apróbb ütközésektől eltekintve sok szempontból egyfajta burokban nőtt fel. Persze voltak olyan pillanatok, amikor kíváncsian kutatta azt a világot, amellyel szemben szülei védeni próbálták. Amikor kérdezett, türelmesen magyaráztak, ő pedig megnyugodott. Szerette és tisztelte őket, sohasem jutott eszébe lázadni ellenük.

Anyja és apja mindig is keresztények voltak. Nem emlékezett olyan időszakra, amikor ne lett volna valami kötődésük az egyházhoz. Anyja a kórusban énekelt, és vasárnap reggelenként bibliaórát tartott. Dynah szeretetben, óvó tekintetekkel körülvéve nőtt fel, és útja egyenesen vezetett az Új Élet Főiskolára. Most pedig úgy tűnt, hogy élete Ethan Goodson Turner mellett ugyanezen az ösvényen folytatódik tovább.

Nem mintha panaszkodnék, Uram. Hálás vagyok, nagyon is hálás! Megáldottál a szüleimmel és azzal a férfival, akihez feleségül fogok menni. Bárhová nézek, csak a te jóságodat látom. A világ egy csodálatos hely, fel egészen a csillagos égig!

Uram, kérlek, adj szegény öreg Mr. Packardnak egy kis reményt és örömöt az enyémből! Hidd el, nagy szüksége van rá! És Uram, Sallyről se feledkezz meg, kérlek! Mindig aggódik valami miatt, és folyton rohan. Olyan kevés öröme van az életben. És Atyám, Juan ma este megemlítette, hogy az egyik gyereke beteg. Pedro, a legkisebb. És Juan nem bírja fizetni a biztosítást, és...

Egy autó haladt el lassan mellette.

Dynah felismerte a massachusettsi rendszámot, mielőtt az autó felgyorsult. Hátsó lámpái vörös szempárként meredtek a lányra. Önkéntelenül megborzongott, amint a kocsi befordult a Sycamore útra.

Különös.

Gondolatai ismét elkalandoztak, amint elhaladt kedvenc háza előtt. Kétajtónyira volt a Sycamore sarkától, nagy, viktoriánus kori ház aprócska előkerttel. A függönyök mögül kiszűrődött a fény. A bejárati ajtó vastag mahagónifából készült, ólomüveg betétekkel, melyek sárga és arany színekben csillogtak a hátsó megvilágításban.

Szeretett volna egy ilyen helyen élni: egy szépen nyírt gyeppel körülvett nagy házban. Virágokat ültethetne a kertbe, a hátsó udvarban pedig hinta és homokozó állna a gyerekeknek. Elmosolyodott. Ethan valószínűleg egy nagyvárosban kap majd parókiát, New Yorkban, Chicagóban vagy Los Angelesben. Az ő tehetségével nem maradhat egy kisvárosi közegben.

Álmodni sem mert arról, hogy egy hozzá hasonló fiú egyáltalán ránézhet, most pedig feleségül megy hozzá. A fiú azt állította, hogy amikor először megpillantotta, rögtön tudta, hogy Isten őt küldte párjának.

Ha a szülei nem ragaszkodnak ahhoz, hogy az Új Élet Főiskolán tanuljon tovább, akkor sohasem találkoztak volna. Ő egy másik iskolát nézett ki magának Kaliforniában. Amikor az Új Élet Főiskola először szóba került, elutasította az ötletet a költségek és a hatalmas távolság miatt. Szülei viszont ezt tartották számára a legmegfelelőbbnek. Azt akarták, hogy önállóságot tanuljon, mellesleg az eredményei jók voltak, így ösztöndíjban is reménykedhetett.

Dynah most már csak mosolygott ezen. Szülei sohasem titkolták, milyen hivatást szántak neki. Anyja különféle főiskolai prospektusokat hagyott szét a házban, hogy felkeltse érdeklődését. Mindegyik egy csodálatosan szép park közepén állt. Az Új Élet Főiskolának hat épülete volt, emellett pedig egy templom is tartozott hozzá. Dynah-t a mosolygós diákarcok vonzották a legjobban.

Az érettségi időszaka alatt legalább egy tucat jelentkezési lapot kitöltött, és ugyanennyire érkezett válasz. Végül négy helyre szűkítette le a lehetőségeket, elvetve mindent, ami az állam határain kívülre esett. Apja ennek ellenére azt javasolta, hogy anyjával utazzanak el Dél-Kaliforniába, és nézzenek meg három ottani főiskolát. Miután egyet meglátogattak San Joséban, kapcsolatba léptek a másik kettővel is, és időpontot kértek a tanulmányi osztály vezetőjétől, hogy az ösztöndíjról és a tantervről beszélhessenek.

Amíg nem tartózkodtak otthon, apja másik négy intézménnyel tárgyalt, amelyeket elég jónak talált a lánya számára. Az egyik Pennsylvaniában, a másik Indianában, a harmadik pedig Illinoisban volt. Az egyikük még egy videokazettát is küldött. Kettőből diákok telefonáltak, és a diákéletről, illetve a campusról akartak beszélni vele. Az utolsó volt közülük az Új Élet Főiskola. Az iskola eljuttatott hozzá egy katalógust, és meghívta: látogasson el, és saját szemével győződjön meg arról, mit kínálnak diákjaiknak.

Dynah úgy gondolta, hogy csupán az időt és a pénzt pazarolják, de apja ragaszkodott hozzá, hogy odautazzon.

– Előbb-utóbb meg kell tanulnod repülni.

Életében először utazott valahová a szülei és a gyülekezet tagjai nélkül. A főiskola mindenről előre gondoskodott, így érezte, hogy vigyáznak rá, és úgysem kellett sokáig egyedül boldogulnia: egy diák vár majd rá a repülőtéren, hogy elvigye a szállására, ahol két napon keresztül saját kísérő megy vele mindenhová.

Dynah elmosolyodott, amikor felidézte Ethan arcát, ahogy ott állt a repülőtéren táblával a kezében. Az volt az első benyomása, hogy nála helyesebb fiút még soha életében nem látott. Anyja megemlítette ugyan, hogy valószínűleg egy fiatalembert küldenek majd érte, de ő egyáltalán nem számított egy mozisztárra. Teljesen megnémult, de mire félúton jártak az iskola felé, a fiú olyan ügyesen feloldotta zavartságát, hogy szinte régi ismerősökként társalogtak. Az út végére már nemcsak azt tudta, hogy a fiú jóképű, hanem azt is, hogy jó ember. Őszinte szeretettel fordult Isten felé, és komolyan készült lelkészi hivatására.

– Apám is lelkész, és az ő apja is az volt – mesélte. – Ükapám pedig vándorprédikátorként járta az országot. Az ő nyomdokukba szeretnék én is lépni.

Amikor áthaladtak a főiskolai kapu boltíve alatt, a lány már szentül meg volt győződve arról, hogy Ethan Goodson Turner lesz a következő Billy Graham.

A női hálótermekhez érve Ethan bemutatta őt Charlotte Hale-nek, aki egy felsőéves ének- és zeneszakos lány volt Alabamából. Charlotte tele volt vitalitással és déli vendégszeretettel. Júniusban kirepülő végzősként már kész tervei voltak a jövőt illetően: egy missziós csoporttal Mexikóba utazik, ahol zenével és drámával hirdeti majd az evangéliumot.

Dynah a következő két nap minden egyes percét iskolalátogatással töltötte, és leginkább a zenei és a pedagógiai tanszék munkája érdekelte. Különböző programokról, ösztöndíjakról és lehetőségekről hallott, miközben több tucat diákkal is találkozott. Charlotte szinte mindenkit ismert, és persze mindenkinek bemutatta Dynah-t. Beszélt a dékánnal, a professzorokkal, a könyvesbolt igazgatójával, sőt még két kertésszel is. Dynah a látogatás minden egyes percét élvezte.

Szombat este legnagyobb meglepetésére és örömére Ethan is csatlakozott hozzájuk a vacsoránál. Dynah rögtön elpirult, amikor a fiú leült az asztalukhoz. Addig maradt velük, amíg egy lány oda nem lépett és meg nem kérdezte, hogy megy-e az esti bibliaórára.

– A lányok fele oda van érte a főiskolán – jegyezte meg Charlotte, miközben a fiú ellépett az asztaluktól.

– Nem vagyok meglepve – felelte Dynah, és eszébe jutott, milyen gondolatai támadtak a repülőtéren.

Charlotte ránézett, egyenesen a szemébe, és elmosolyodott.

– Vissza kell jönnöd. Még van egy éve.

Dynah nem titkolta az érzéseit.

– Azt akarod mondani, hogy csatlakozzam a csodálói táborához?

Charlotte hangosan felnevetett. Ezután többször nem beszélt a fiúról, mindenesetre bogarat ültetett Dynah fülébe.

Alig negyedórája térhettek vissza a kollégiumba, amikor Ethan telefonált. Azt mondta, másnap ott lesz érte, hogy kivigye a repülőtérre. Dynah megköszönte a figyelmességét, és megígérte, hogy készen lesz a megbeszélt időpontra. Reggelre úgy döntött, hogy nem tér vissza az Új Élet Főiskolára, éppen Ethan miatt. Ha két nap alatt ennyire belehabarodott, teljesen feje tetejére állna a világ, ha nap mint nap látná. Az iskola pedig nem volt olyan nagy, hogy elkerülhette volna. Nem, ő nem lesz egy a sok csodálója közül, hamis reményeket pedig nem akart táplálni magában.

Most már mosolygott az egészen, amikor visszaemlékezett ezekre a napokra, és ujjaival megforgatta jegygyűrűjét. Nagyon ideges volt, amikor a repülőtér felé autóztak. Azt kérte a fiútól, hogy tegye ki a Delta légitársaság terminálja előtt, Ethan azonban ragaszkodott ahhoz, hogy bekísérje. Leparkolt, elvette a csomagjait, és mindvégig vele maradt. Mellette állt a sorban, amikor a beszállókártyáját várta, aztán mellé ült a váróteremben is. Dynah annyira ideges volt, hogy legszívesebben a szék alá bújt volna.

– Tudom, hogy nem vagyok valami nagy világjáró, de nem kell pesztrálnod – mondta, és igyekezett nevetni saját magán.

– Igen, tudom – felelte a fiú csendesen.

– Testőrre sincs szükségem.

A fiú ránézett, és ettől hirtelen ostobának és gyerekesnek érezte magát. Túl fiatalnak a fiúhoz. Mégis elpirult a tekintetétől.

– Gyere vissza, kérlek! – mondta végül.

Úgy hangzott, mint egy parancs. Dynah elmosolyodott.

– Hiányoznék a névsorolvasásnál?

– Isten azt szeretné, hogy ide gyere – hangzott a válasz.

Olyan komoly, olyan határozott volt a hangja, hogy Dynah-nak muszáj volt megkérdeznie:

– Honnan tudod?

Ha Isten valóban azt akarta, hogy erre a főiskolára jöjjön tanulni, akkor majd közli vele.

– Érzem. Már abban a percben éreztem, amikor először megláttalak.

Ahogy belenézett a kék szempárba, a lány tudta, hogy egész életében emlékezni fog ezekre a szavakra. Igazából szeretett volna hinni neki. Szerette volna viszontlátni Ethan Turnert, és az a lehetőség, hogy a fiú talán komolyan gondolja, amit mondott, teljesen összezavarta a gondolatait.

– Imádkozol érte? – kérdezte végül Ethan.

Dynah csendesen bólintott, és tudta, hogy nem is tehetne igazán mást.

Egész tavasszal és nyáron nem hallott a fiúról egy árva szót sem. Ősszel egyedül lépett be a tornaterembe a beiratkozáskor, ám öt perccel később megjelent Ethan, és vállára tette a kezét, mintha nyilvánosan magáénak tekintené. Első dolga pedig az volt, hogy bemutatta Joseph Guiliernónak, a legjobb barátjának és szobatársának.

Joe kész meglepetést jelentett a lány számára. Nem igazán illett bele a keresztény főiskola hallgatóiról alkotott képébe, viszont nagyon emlékeztette őt azokra a San Franciscó-i huligánokra, akiket kirándulásai során látott a szüleivel. Magas, barna szemű, erős testalkatú volt, inkább nézett ki egy vagány utcagyereknek, mint főiskolásnak. Idősebbnek tűnt Ethannél, legalábbis érettebbnek.

– Hát persze – mondta Joe széttárt karokkal, kissé rejtélyesen, majd kinyújtotta felé a karját. Ujjai erősen megszorították a lány kezét, miközben a fiú egyfolytában mosolygott. Három hónappal később, amikor Dynah már viselte eljegyzési gyűrűjét, Joe nevetve mesélte el neki, hogy Ethan az első találkozásukat követően azzal a hírrel jött haza, hogy megismerte a feleségét.

– Megkérdeztem tőle, hogy megbeszélte-e a dolgot Istennel, és azt válaszolta, hogy pont ő volt az, aki ezt a gondolatot a fejébe ültette.

Most is mosolygott, mint ahogyan akkor is, amikor Joe először mesélte el neki a történetet. Közben elért a 16. utca sarkához. Képzeletében csodálatos képek keltek szárnyra, a szép jövő, amit Ethan ígért a számára. Az idén akart végezni, és nagyon valószínű volt, hogy kiváló eredménnyel fejezi majd be az iskolát. Abernathy dékán rendkívül büszke volt rá, így arra ösztönözte, hogy tanuljon tovább. Még azt is elintézte neki, hogy az egyik közeli templomban vállalhasson részmunkát. Közben Dynah is befejezhetné a tanulmányait, Ethan ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy ő is megszerezze a diplomáját. Meggyőződése volt, hogy nagy hasznát veszik majd a parókiájukon Dynah zenei és nevelési tudásának.

Annyira szerencsésnek érezte magát. Micsoda áldást jelentett, hogy együtt dolgozhatnak majd Isten dicsőségére. Mi mást kívánhatott volna még az élettől?

Ó, Uram! Te olyan jó vagy hozzám, ezért bármit megtennék érted! Egyedül neked köszönhetem mindazt, ami vagyok és amivé lehetek, Atyám. Legyen meg a te akaratod!

Egy autó ért mellé, majd lelassított, a lépéseihez igazítva sebességét. Szíve nagyot dobbant, amikor rájött, hogy ez ugyanaz a kocsi, mint amit a Maple Streeten látott. Idegei megfeszültek, amint az ablak leereszkedett, és egy test nélküli férfihang szólt ki a járműből:

– Az egyetem felé igyekszik, kisasszony?

– Igen, arra – felelte, mielőtt valami okosabb eszébe juthatott volna.

– Elvihetem, ha gondolja.

– Nem, köszönöm.

– Egyedül vagyok, és a testvéremet megyek meglátogatni. Sajnos eltévedtem, mert először járok errefelé. A főbejárat melletti épületben lakik.

A lány ettől megnyugodott, és közelebb lépett. Lehajolt, miközben előremutatott a kezével.

– Menjen másfél kilométert a Hendersonon, majd forduljon jobbra! Hajtson tovább, és pontosan oda jut ki! A park utáni első háztömböt keresse.

Továbbra sem látta a férfi arcát.

– Tényleg elviszem, jöjjön, mutassa meg nekem az utat!

Dynah-t furcsa, rossz érzés kerítette hatalmába.

– Nem, köszönöm – felelte udvariasan, és ellépett az autótól. Nem akarta megsérteni a sofőrt, de milyen kifogást találjon ki? A buszmegálló felé tekintett, ahol egy nő ücsörgött. Ez pont kapóra jött. – Egy barátommal találkozom.

– Persze, természetesen. Köszönöm az útbaigazítást – tette még hozzá a férfi kevésbé udvariasan. Az autó ablaka újra felhúzódott, és a két hátsó lámpa gúnyosan kacsintott vissza rá.

Reszketve ment tovább, majd a megállóban üldögélő nőben a pincérnőjükre ismert.

– Jó estét, Martha! Hogy van ma este?

– Megvagyok. Csak hasogat a lábam. Valaki fel akart csípni?

– Nem. Csak eltévedt.

– Na persze, mind ezt mondja.

– Az iskolát kereste.

– Remélem, megmondtad neki, hová menjen?

– Útbaigazítottam.

Martha jóízűen felnevetett.

– Lefogadom, hogy mást mondtál neki, mint amit tőlem hallott volna.

Ezután a munkáról beszélgettek addig, amíg a busz végre megérkezett. Martha lépett fel először, és szokásos helyére, az egyik hátsó ülésre telepedett le, ahol zavartalanul olvashatta regényét. Dynah elöl helyezkedett el, a buszvezető közelében. Amikor életében először utazott ezzel a sofőrrel, Charles egyenruhájának hajtókáján számos jelvényt látott, és meg is kérdezte tőle, miért hordja őket. A sofőr elmesélte, hogy minden balesetmentes év után kapnak egyet. Pár hetes ismeretségüket követően Dynah betért egy üzletbe, ahol egy táblát csináltatott a következő felirattal: „Charles Booker Washingtonnak kiváló munkája elismeréseként az Érdemes Sofőr címet adományozzuk”. A férfi remekül szórakozott, amikor kicsomagolta a dobozt és elolvasta a szöveget. Azóta is ott díszelgett a busz elején, a „Dohányozni tilos!” tábla mellett.

– Hogy van, Charlie?

A férfi rámosolygott, miközben egyik kezével megnyomta az ajtózáró gombot.

– Örülök, hogy látom, Dynah! Tegnap este hiányoltam a mosolyát.

– Ethan értem jött.

– És legalább már Cadillacet vezet?

A lány nevetett.

– Nem, az öreg Buick még mindig bírja.

Előrehajolt, és a korlátra tette a karját. Charlie elégedetten bólintott.

– Ne aggódjon, mire megkapja az első gyülekezetét, a Cadillac is meglesz! Nem hagyjuk, hogy a lelkészeink bármi mást vezessenek. Mi aztán tudjuk, hogyan kell velük jól bánni!

– Igen, észrevettem.

Amikor Dynah egyik alkalommal ellátogatott Charlie gyülekezetébe, saját szemével látta a lelkész gesztenyebarna Cadillacjét a részére fenntartott parkolóban. Olyan jól érezte magát az istentisztelet alatt, hogy megkérte Ethant, legközelebb kísérje el őt. Egyszer nagy nehezen ráállt, ám többször már nem volt hajlandó elmenni. Azt mondta, hogy az ő ízlésének ez túl „karizmatikus” volt. Nem tetszett neki a hangos zene, se a résztvevők bekiabálása a szertartás ideje alatt.

– Tiszteletlenségnek tűnt.

Dynah más véleményen volt, jóllehet valóban nagyon különbözött attól a környezettől, amihez ő maga is szokott. Mégis szinte érezte Isten jelenlétét a templom falain belül, a hívők ugyanis kifejezték egymás és Jézus Krisztus iránt érzett szeretetüket. Egyszerűen magával ragadta az istentisztelet hangulata. A lelkész a Szentírás alapján hirdette az igét, és a gyülekezet szinte itta minden egyes szavát. Dynah természetesen nem vitatkozott Ethan véleményével. Már viszonylag korán megtanulta, hogy kapcsolatukban a fiúé a vezető szerep. Azt is világosan látta, hogy Ethan egy konzervatív közösségben nőtt fel, ahol a hívők máshogyan fejezték ki elhivatottságukat. A fiú szülei például aktívan részt vettek a gyülekezeti életben, és rengeteg jótékonysági akcióhoz csatlakoztak.

Charlie-val rengeteg témát átbeszéltek. A férfi már akkor buszt vezetett, amikor Dynah még meg sem született, és nagyon jól ismerte az embereket. Szívesen megosztotta vele a tudását.

Ma este Mr. Packard járt Dynah fejében.

– Ismertem őket – mesélte Charlie. – Minden kedden felszálltak a buszra, és eljöttek velem a végállomásig. Jó emberek voltak, annyi szent! Olvastam, hogy az asszony néhány hónappal ezelőtt meghalt. Nagy kár érte! Igazán kedves hölgy volt.

– Talán megemlíthetném neki, hogy hiányolja.

– Igen, az biztos segítene. De az is lehet, hogy egyik nap beugrom meglátogatni. Csak úgy magunk közt szólva, kimozdíthatnánk a barlangjából, és egy kicsit kihozhatnánk az életbe.

Kisorolt a járda mellé, és megállt a Henderson utcánál lévő megállóban.

– Köszönöm, Charlie.

– Vigyázzon magára, kislány!

– Köszönöm.

– És üzenem Mr. Packardnek, hogy fenntartok számára egy ülést az első sorban! – tette még hozzá, majd bezárta az ajtót. Az üvegen át még egyszer intett egyet a lány felé.

Dynah visszaintegetett, és megvárta, amíg a busz befordul a sarkon. Megigazította táskáját a vállán, majd elindult az egyetem felé.

A Henderson öreg tölgyfákkal szegélyezett szép utca volt, patinás téglaépületekkel és hóborította kertekkel. A főiskolától egy háztömbnyire délre, a városi parkban állt egy közösségi ház, ahol a tanárnak és ifjúsági munkásnak készülő diákok gyakorolhattak. Két év múlva – ha szerencséje van – ő is ide kerülhet. A központ hétköznap délelőttönként óvodaként funkcionált, délutánonként pedig valamilyen ifjúsági programot tartottak. Kivéve a vasárnapot, ilyenkor ugyanis csupán istentiszteletre, illetve egyéb gyülekezeti alkalmakra várták az érdeklődőket. A városban – a nagyobb üzletláncok boltjait leszámítva – minden zárva tartott.

A parkhoz érve Dynah megtorpant, és szinte jéggé dermedt a rémülettől. Ott állt az utca túloldalán ugyanaz a massachusettsi rendszámú autó, amivel nemrég találkozott. Idegesen méregette a járművet, és hatalmas kő esett le a szívéről, amikor látta, hogy nincs benne sofőr. Biztosan megtalálta a fivérét, hiszen azt mondta, hogy az iskola közelében lakik.

Hirtelen mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából. Szíve hevesebben kezdett verni, és minden idegszála megfeszült. Amint megfordult, egy magas, sötét alakot látott közeledni. Egy férfit.

Ösztöne azt súgta, hogy fusson, amilyen gyorsan csak tud, lába viszont mozdulni sem tudott a hirtelen rátörő félelemtől – egy pillanat múlva pedig már tudta, hogy végzetes hibát követett el. Még néhány másodperc. Ennyire volt szüksége a férfinak, hogy megragadja.

{1} Kosáryné Réz Lola fordítása.