SCHEIN GÁBOR

SVÉD

〜 részlet 〜

Szőcs Petra fotóival

KALLIGRAM
2015

Schein Gábor: Svéd

KALLIGRAM
2015

Copyright © Schein Gábor

ISBN 978 615 5603 18 1

Borítóterv Hrapka Tibor

1.
A katalógus

Grönewald úr tíz nappal a halála előtt üzenetet küldött Budapestre Bíró doktornőnek, hogy haladéktalanul szálljon repülőre, és anélkül, hogy utazása céljáról bárkit értesítene, azonnal keresse föl. A repülőjegyet és a tartózkodás költségeit természetesen az utolsó fillérig fedezi, és amennyiben a kétnaposra tervezett utazás miatt veszteségek érnék, azokat is megtéríti. Hogy miért kényszerül ilyen sürgősen magához rendelni, arra magyarázatul bejelentette, hogy a K. Intézet belgyógyászati klinikájának professzora, akihez több évtizedes barátság fűzi, az előző napon a májrák előrehaladott, heves lefolyású változatát diagnosztizálta nála. Az operáció kizárt, a kemoterápia pedig értelmetlen, a daganat csak a fájdalomcsillapítás módozatai között enged válogatni. A barátja felajánlotta, hogy a hátralévő időre befekteti Grönewald urat a klinikára, ahol szakszerűen gondját viselnék, éjjel-nappal odafigyelne rá valaki. Ő ezt köszönettel visszautasította, ragaszkodott hozzá, hogy az utolsó napjait a saját fészkében töltse. Mint egy vadon élő állat, méltósággal. Csupán egy ápolónővér segítségét kívánta igénybe venni, és a már akkor is nehezen elviselhető, a későbbiekben várhatóan egyre erősbödő fájdalmak ellenére ki akart tartani elhatározása mellett, hogy mindaddig nem vesz magához morfiumot, ameddig Bíró doktornővel el nem intézte a dolgát.

Mivel személyes ismeretség nem volt közöttük, csupán leveleket váltottak, Bíró doktornőnek nem esett nehezére épp olyan józanul reagálnia, amilyen józan maga a közlés volt. Sorban felhívta a betegeit, lemondta a találkozásokat, amelyek a következő két napra elő voltak jegyezve a naptárában, az intézetben megszervezte a helyettesítését, és jegyet foglalt másnap estére a stockholmi gépre. Amikor mindent elintézett, megüzente Grönewald úrnak az érkezése pontos időpontját, és óvatlanul megkérdezte, Ervinnel is találkozni fog-e.

– Megtiltottam neki, hogy idejöjjön − hangzott a válasz Stockholmból.

Bíró doktornő végigaludta a repülőutat, és mivel mindössze egy kis bőrönd volt nála, amelyet kézipoggyászként felvitt a fedélzetre, az érkezés után néhány perccel már ki is jutott a repülőtér épületéből. Hideg volt, az induláskor valami kétes állagú, kellemetlen csapadék szemerkélt, amely, mire a menetrend szerinti buszjárattal beért a központba, jégdarává változott. Bíró doktornő állig felhúzta a cipzárt a kabátján. Grönewald úr pontosan elmagyarázta neki, hogyan jut el az állomástól a lakásig. Az út gyalog mindössze negyedóra volt, kényelmes sétával legföljebb húsz perc. Tekintettel a pocsék időre, ajánlatos lett volna taxival mennie, a sárga kocsik ott sorakoztak az állomás épülete előtt, de Bíró doktornő más pénzével még jobban takarékoskodott, mint a magáéval. Bármilyen rémes volt is tehát az idő, gyalog tette meg az utat. Este tíz körül a központban csupa sietős, kapucniját mélyen a szemébe húzó, vagy esernyőjét a szélnek fordító alak jött vele szemben. Az út enyhén emelkedett. Amennyire a bőrönddel csak tudott, ő is sietett, hogy minél rövidebb ideig legyen része az őszi jégdarában. Esernyőjén szaporán pattogtak az átlátszó, fagyott cseppek, és összegyűltek a bőrönd fogantyúja körül is. Befordult egy mellékutcába. Itt már egy teremtett lélek sem jött vele szemben, csak egy autó hajtott el mellette.

Bíró doktornő a házszámokat figyelte, és hallgatta a jégdara pattogását az esernyőjén. Csakhamar megtalálta a házat. Hosszan csöngetett a kaputelefonon. Grönewald úrnak bizonyára nagy erőfeszítésébe kerül fölkelni az ágyból, és kicsoszogni az előszobába. Anélkül engedte be, hogy beleszólt volna a telefonba. Amikor Bíró doktornő belépett a lépcsőházba, magától felgyulladt a villany. Ha már idáig gyalog jött, nem állt meg a liftnél. Mindössze a második emeletre kellett felkapaszkodnia, a lépcsőt választotta. Az ajtó odafönt résnyire nyitva volt.

– Jöjjön be!

Bíró doktornő az előző napi telefonhívás után már ismerte a beteges, rekedt hangot, amely most odabentről szólította.

– Jöjjön!

Ervin Grönewald, személyes okmányainak tanúsága szerint 1957. október 13-án született Budapesten. A hely megjelölése minden kétséget kizáróan pontos volt. A dátum azonban tévesen adta meg születésének idejét. Az iskoláit ugyanis 1960-ban kezdte Stockholmban, vagyis ekkor nem lehetett kevesebb hatévesnél, és nemigen lehetett több hétnél. Valódi születési éve 1954 vagy 1953 lehetett. Az okmányaiban szereplő dátum azt a napot rögzítette, amikor Stockholmba érkezett. Születési anyakönyvi kivonatát mindmáig nem sikerült beszerezni.

Néhány év múlva Ervin már egyáltalán nem emlékezett a menekülttáborra, és nem maradt emléke a korábbi életéről és a szökésről sem, amely pedig nem lehetett viszontagságok nélküli. Grönewald úr és felesége elhatározták, hogy a saját gyerekükként nevelik föl. Ez számukra azt is jelentette, hogy nem fogják megosztani vele a történetének azt a vékony szeletét sem, amelyet ismertek. Ehhez Grönewald úr akkor is tartotta magát, amikor nyugdíjba vonulása és felesége halála után lépésről lépésre nyomára akadt a hiányzó előzményeknek. Milyen körülmények közül menekítették ki? Mi volt a menekítés oka? Miért vált meg tőle, aki magával hozta, mintha másodszor vágta volna el a köldökzsinórját. Bíró doktornő ekkor került kapcsolatba Grönewald úrral. Hallgatásának okát éppen úgy érteni vélte, ahogyan azt is, hogy az évek múltával, főként pedig a felesége halála után miért foglalkoztatta egyre jobban, úgyszólván kizárólag, Ervin sorsa.

– Jöjjön már! – ismétlődött a hívás türelmetlenebbül.

Grönewald úr 1957-ben negyvenéves volt, a felesége, Teresa két évvel fiatalabb. Házasságuk szerencsétlen csillagállás alatt köttetett, nem született gyerekük. Grönewald úr, aki ekkoriban már a svéd külügyminisztériumnak dolgozott, azért érkezett az ausztriai Kapfenbergbe, hogy a menekülteket kikérdezve jelentést készítsen feletteseinek arról, ami az előző év októberének végén és a következő hetekben, hónapokban Magyarországon történt. Ez okból többször is járt a táborban. Az első látogatást követően legalább kétszer visszatért. A jelentések főként egyes esetek ismertetésére szorítkoztak, és csak nagyon óvatosan fogalmaztak meg általános következtetéseket. A jelentéstevő érdeklődése mindenre kiterjedt. Az ellenálló csoportok összetételére és céljaira, a katonaság és az államvédelem forradalom idején és a forradalom leverését követően tanúsított magatartására, továbbá arra, hogy milyen erős lehet az új hatalom bázisa, milyen mérvű a megtorlás, és hogyan működik az igazságszolgáltatás. Ervin, aki évtizedekkel később hozzájutott a jelentésekhez, egyetlen olyan beszámolót sem talált, amelyet közvetlen összefüggésbe hozhatott volna a saját történetével. Az egyedül maradt kiskorúak ügyének említését Grönewald úr gondosan kerülte, holott elhelyezésük, vagy esetleges visszairányításuk akkoriban hónapokig szerepelt a nemzetközi tárgyalások napirendjén.

Ha rekonstruálni akarjuk a történteket, fel kell tételeznünk, hogy Teresa és Grönewald úr mindent megtett azért, hogy gyermekük szülessék. Házasságuk egyetlen pillanatra sem volt boldognak mondható, ha a páros boldogság olyasféle állapot, amelyben két ember egymás közelében vissza- és előretekintve, közös múltjukat és várakozásaikat számba véve újra igent mond mindarra, ami jót és rosszat az életük adott, és arra is, amit ígér. Efféle belső nyugalomra talán nem is mindenki alkalmas. Magukról mindketten úgy gondolták, ők nem azok, ehhez újra kellene születniük. Talán nem is méltóak rá, és ha így van, arról ők tehetnek a legkevésbé. A világ történetét, amelyben élnek, és amelyben felnőttek, akkor is a gyilkolás törvényei írják, ha ez nem minden pillanatban látszik. Ez a világ megtűri ugyan a személyes boldogságot, de csak azért, hogy a legváratlanabb órában kegyetlenül csúfot űzzön belőle, mégpedig joggal. Boldogságát senki sem keresheti a törvényeken kívül, akkor sem, ha egy olyan szélvédett helyen él, mint Svédország, csakis a törvényeken, a gyilkolás törvényein belül. Ilyen kifinomult és bonyolult magyarázatokkal tették felelőssé boldogtalanságukért a világ állapotát.

Amikor erről beszéltek, márpedig ez gyakran előfordult, főképp késő esténként, miután sorra vették a nap eseményeit, mindig nagy egyetértésben voltak egymással. A szót többnyire Teresa vitte, Grönewald úr helyeslően hümmögött, míg álomba nem hümmögte magát. Bizonyára volt is igazság a magyarázatokban, de mindketten érezték, hogy a valóság ennél sokkal egyszerűbb. Kapcsolatukból kezdettől fogva hiányzott a zsongító belefeledkezés, és hiányzott a könnyedség, a zavartalanság is, ami a szerelmesek között az idők során kialakul. Nem egymásnak lettek teremtve. Összeszoktak, elfogadták egymást, és ki tudja, gondolták mindketten, nem ez-e a legtöbb, ami lehetséges, és minden más, amire az emberek vágyni szoktak, nem a pillanat és a képzelet adománya-e csupán, ami gyorsan felszáll, mint a hajnali pára?

Amikor gyereket akartak, tudták mire vállalkoznak. Igénybe vettek minden szóba jöhető orvosi segítséget, de fáradozásaikat nem koronázta siker. A gondolat, hogy Kapfenbergből szerezzenek maguknak gyereket, Teresa fejében születhetett meg, miután Grönewald úr a menekülttáborban tett első látogatásáról hazatérve beszámolt neki a látottakról. A második ausztriai útra már azzal a szándékkal vállalkozott, hogy ott kiválaszt egy kisfiút. Teresa a lelkére kötötte, hogy fiú legyen, mert úgy érezte, egy lánnyal nem fog tudni bánni. Azt is kikötötte, hogy a fiú szőke legyen, mert úgy nem fog feltűnni a svédek között, továbbá ha lehet, erős és mindenképpen egészséges. Ervin az volt, szőke, erős, mokány kis kölyök, ránézésre nem volt semmi baja.

Valakihez azonban tartoznia kellett. Egy hároméves gyerek egyedül nem keveredhetett át a határon. Grönewald úr alkut kötött. Kifizette a gyerek árát, pénzt adott annak, akihez tartozott, sokat, majd a svéd evangélikus egyház segítségével Stockholmba vitette. Aggályoskodásra nem volt semmi okuk. Egyetértettek abban, hogy Ervint a teljes reménytelenségből váltották ki, és olyan élettel ajándékozták meg, amilyet születése pillanatában senki sem remélhetett neki. Ugyanígy vélekedett az a magas rangú egyházi személy is, aki az evangélikusok részéről az ügyüket körültekintően, és ami a legfontosabb, teljes diszkrécióval intézte.

Grönewald úr és Teresa igyekeztek minél hamarabb megfeledkezni arról, milyen körülmények között és milyen nehézségek árán jutottak gyerekhez. Az Ervinhez fűződő kapcsolatukat semmiképpen sem tekintették egy üzlet eredményének, azaz puszta birtoklásnak. Annál is kevésbé, mivel a történtekben a bizalom és a kockázat is szerepet játszott. Ha hiszünk bizonyos hajlamok örökletességében, fogalmuk sem lehetett, kit fogadtak magukhoz, nem tudhatták, milyen jó vagy rossz tulajdonságokkal van felruházva. Továbbá az adoptálás olyan jogokban is részesítette Ervint, amelyekre később esetleg méltatlannak bizonyulhatott volna. Érthető tehát, hogy a kapcsolat zavartalansága és Ervin nyugalma érdekében Grönewald úr és Teresa minderről soha semmit nem árultak el neki, és ha már így tettek, valószínűleg Grönewald úr is magával vitte volna a sírba a fia történetét, ha Ervin élete nem omlik össze váratlanul.

– Maga az? Mért nem jön már be?

Bíró doktornőnek szüksége volt még egy-két percre, hogy felkészüljön a találkozásra. A bőröndöt a fal mellé támasztotta, a kabátját felakasztotta egy vállfára, csak az esernyővel ügyetlenkedett egy kicsit, nem akarta, hogy mindent összevizezzen. Az előtér a sötét nappaliba nyílt. A berendezést csak másnap volt alkalma megfigyelni, most egyedül arra vigyázott, hogy semminek ne ütközzék neki. A nappali túloldalán az egyik ajtó mögül valamicske fény szűrődött ki.

– Na végre, hogy itt van! Hány óra?

– Fél tizenegy lesz két perc múlva.

– Hozzon vizet! Itt van a fürdőszoba a szomszédban.

Bíró doktornő a fürdőszobában talált egy poharat, azt töltötte meg jó félig.

– Itasson meg!

Grönewald úr megpróbált feltápászkodni, de nem tudott. Hagyta, hogy Bíró doktornő megtámassza a hátát. Sokkal nehezebb testre számított. Az előző hetekben nyilván rengeteget fogyott. Kellemetlen, savanyú szaga volt. Bíró doktornő tudta, hogy a halálnak igenis van szaga, szaggal jelenti be magát, amikor még senki sem gyanakszik a közeledtére. Először az áll alatt és a fül mögött telepszik meg, az ottani mirigyekben, aztán egy ideig vár, akár éveket is, hiszen már megjelölte a testet, majd egyszer csak megindul, lekúszik a hónalj alá, ellepi mellet, tovább ereszkedik az ágyék felé, és amikor már az ágyéknak is halálszaga van, akkor nincs mit tenni többé, övé a zsákmány, nem érdemes vele hadakozni. Egy jó orvos az orrával állapítja meg, van-e még remény.

– Ügyetlen!

Grönewald úr félrenyelt, nehezen tudta abbahagyni a köhögést. Bíró doktornő egy zsebkendővel letörölte az állát. A beteg öregember erősen megszorította a csuklóját. Fájt neki, és a fájdalom felkészületlenül érte. Túl közvetlenné, az idegekig hatóvá vált a kapcsolat kettejük között, amit mindenképpen el szeretett volna kerülni. Bíró doktornő a következő pillanatban úgy fordította a karját, hogy lazuljon a szorítás. Ahogy átkarolta Grönewald úr hátát, a testtartásával azt sugallta, megteszi, amit ebben a helyzetben meg kell tennie, de semmit sem akar kevésbé, mint hogy érzelmei támadjanak. Ezt azonban nem olyan könnyű elkerülni. A tekintete végigsiklott Grönewald úr arcán. Már-már impozánsan boltos koponya, előreugró arccsontok, keskeny száj, rendkívül értelmes, apró szemek. Bíró doktornő biztos lehetett abban, hogy Grönewald úr pontosan végiggondolta, mit vár tőle, és nem zavarja meg a gondoskodó női kéz érintése, nem hiszi azt, hogy az érintés neki szól, és nem annak a nehéz, alig mozdítható testnek, amellyel most azonossá vált.

Végre abbamaradt a görcsös köhögés.

– Fáradt vagyok – mondta Grönewald úr. − Ma már nem csinálunk semmit. Kint fog aludni a heverőn. Lepedő nincs, de oda van készítve egy paplan.

Miből fakad a rokonszenv, milyen minta alapján születik meg egy szempillantásnyi idő alatt, mint egy elhatározás, mint egy ráismerés?

Bíró doktornő a nappaliban átöltözött és lefeküdt a heverőre. A helyszűke miatt rosszul aludt, többször felébredt, és másnap reggel úgy érezte, darabokra törtek a csontjai. Odakint még sötét volt, a széles ablakon át, amely egy belső kertre nyílott, csak egy ostorlámpa fénye szivárgott be halványan. Az órájára nézett, alig múlt hét. Újra le kellett pörgetnie maga előtt az előző estét, a hirtelen elutazást és a megérkezést ebbe a városba, ahol egy haldokló öregember várt rá, hogy mielőtt meghal, elrendezze vele életének egyetlen félbemaradt, fontos ügyét. Grönewald urat eddig mindössze néhány levélből és az előző esti telefonhívásból ismerte. Teste nem volt számára. Ragyogó kézírásával azonosította, a kalligrafikusan formált betűk nyugodt folyamával, az írás összképének személytelen szépségével. Kettőjük közé eleve odaértette ezt a megnyugtató személytelenséget, amelyhez hozzátartozott a térbeli távolság is, és föl sem merült benne, hogy jó lenne ezen változtatni, megismerni azt az öregembert, akihez a kézírás tartozik. A hívással Grönewald úr lerombolta ezt a tolakodás nélküli közvetlenséget, a rekedt hang, amely egyáltalán nem illett az írásához, már csak ráadás volt. Bíró doktornőnek nem volt módja visszautasítani a kérést, vagy inkább parancsot, de csak most, a nappaliban fekve érzékelte, hogy a haldokló vénember erőszakot követett el rajta, behatolt létezésének abba a szférájába, amelyben minden történés rá van utalva nemcsak a hallásra, a látásra, a szaglásra, az érintésre vagy azokra az érzékekre, amelyeknek nem tudunk ilyen világosan nevet adni, hanem minderre egyidőben. Ott volt a lakásában, és odabentről hallotta Grönewald úr szakadozott, gépszerű lélegzését, érzékelte maga körül az idegen teret. Nemcsak a szobát a bútorokkal, hanem a környezetét is, az egész várost, ahol eddig soha sem járt, és emlékezett, hogy előző este minden ellenállás nélkül, a helyzetből adódó magától értetődéssel megérintette ennek a haldokló embernek a testét, megtámasztotta a hátát, megitatta, letörölte a száját, és közben érezte kipárolgásának szagát, a halálszagot.

Bíró doktornő mindig nehezen viselte egy másik ember közelségét, hacsak nem a páciense volt az illető. Olyankor egy szerepet kellett eljátszania, amelynek ismerte a szabályait, betölthette volna helyette más is. Voltak eszközei, és végső soron mindent ő irányított, mert éppen ez volt a dolga, hogy eszközei legyenek, és hogy észrevétlenül irányítson. Most nem kérdezte meg magától, elfogadja-e ezt a közelséget. Tette, amit valaki más tett volna a helyében. Nem ő. Maga helyett valaki mást zárt ennek az idegen öregembernek a világába, valaki mást, akit még nem ismert.

Újra az órájára nézett, és örült, hogy nagyon kevés idő telt el. Mindössze néhány perc. Az ablakon beszűrődő sárgás fény elég volt ahhoz, hogy megállapítsa, a téglalap alakú szoba a kontinentális szabvány szerint van berendezve, ülőgarnitúra, televízió, könyvespolc. Az ablak előtt álló nyolcszemélyes ebédlőasztalról viszont, amely a székekkel együtt legalább a szoba harmadát elfoglalta, kevés, ha azt mondjuk, nem illett ebbe a szabványba. Egyszerűen szétrobbantotta a szabványt, minden szabványt szétrobbantott. Egy ilyen asztalhoz más házakat kell építeni, más életet kell élni, gondolta Bíró doktornő. Egy ilyen asztalhoz oda kell ülni, nem lehet sokáig üresen hagyni, legalább kettesben, de ha lehet, inkább többen, beszélgetni és enni kell körülötte. És szem is kell hozzá. Olyan nézés, amely elhelyezi a múltban és a személyesben. Máskülönben ürességével és hasztalanságával növekedni kezd, olyan lesz, mint egy kitátott száj, mint egy ásítás, amely elnyel mindent.

Az evést valamikor nagy tisztelet övezhette Grönewald úr családjában. Bizonyára nem volt ritka, hogy Grönewald úrék társaságot hívtak vacsorára, gondolta Bíró doktornő, de ahogy körbepillantott, e falak közé mégsem tudott fesztelenül beszélgető férfiakat és nőket képzelni. Akkor még nem tudta, hogy a nyolcszemélyes tölgyfa asztal, mert az volt, nem dió, Teresa hozományaként került hozzájuk néhány más tárggyal együtt, amelyektől Teresa legszívesebben azonnal megvált volna, de Grönewald úr ragaszkodott hozzájuk. Teresa legalábbis így gondolta. Grönewald úr pedig azt hitte, hogy a felesége ragaszkodik mindenhez. Egyedül az asztaltól nem akart egyikük sem megszabadulni. Tekintélyes darab volt, patinás, az igaz, de ebbe a lakásba ormótlanul nagy. Törölgetni kellett róla a port. Tanácstalanul kerülgették, mintha csak azt várnák, hogy az idő múltával zsugorodni kezdjen, vagy a falak induljanak meg kifelé. Sem ez, sem az nem következett be. A hatalmas tölgyfa asztal afféle emlékmű gyanánt állt az ablak előtt. Amikor Teresa nem volt otthon, Grönewald úr pedig bezárkózott a szobájába, Ervin egy térképpel a kezében sokszor bújt be alá, gondolatban ismerős és ismeretlen nevű városokba utazott: Quito, Calcutta, Madrid, Teherán, Buhara, Budapest, Wellington, Tiencsin, Nairobi. Az asztal alján felfedezett egy kissé elmosódott pecsétet. Nem volt könnyű kivenni, de úgy látta, egy madár van rajta. Ennek örült, mert a madarak messzire szállnak. Soha nem kérdezte meg, miért van ott a pecsét. Azt hitte, az ilyen vaskos, nagy asztalok alján madaras pecsét szokott lenni. Az asztal alatti utazások ideje egyszer csak elmúlt. És szép lassan elmúlt oly sok minden más is. Miután Teresa meghalt, Grönewald úr többé nemigen ült oda a tölgyfa asztal mellé, de hogy elvitesse, vagy odaajándékozza valakinek, szóba sem jöhetett. Az asztal ott maradt a helyén, várta, hogy Bíró doktornő felkeljen.

Ő azonban a kényelmetlen heverőn egyre csak halogatta a felülést, a pillanatot, amikor fel kell majd adnia az elzárkózást az idegen térrel, a derengő reggellel szemben. Sejtette, hogy a szoba egy csapásra össze fog szűkülni előtte, és az idegen tárgyakat, az idegen bútorok rendjét attól kezdve nem a félálomszerű képzelet, hanem az elérhetőségük fogja meghatározni számára. Odakint nem lett sokkal világosabb. Hallotta Grönewald úr szakadozott, gépies horkolását, fölhúzta a paplant az orráig, adott magának még egy kis időt.

Kilencre aztán reggelit készített Grönewald úrnak, és amikor fölkelt, segített neki megmosakodni. Volt már dolga épp eleget betegekkel, olyanokkal, akik nem tudnak magukról gondoskodni. Nem félt tőle. A legfontosabb, hogy biztonságban érezze magát. A pipaszár lábakra felhúzta a nadrágot, amely a betegségben megfogyott hátsón előnytelenül lógott, és csak az utolsó lyukig meghúzott öv tartotta meg, hogy le ne csússzon. Az ing fölvétele nyögésekkel kísért fáradságos művelet volt. Grönewald úrra megint rátört a köhögés. Eközben sehogyan sem sikerült beletalálnia az ing ujjába, emiatt ingerült lett.

– Direkt csinálja, igaz? Igazítsa már oda azt a rohadt ingujjat, ahova kell!

Ezután a zokni következett. Miközben leültette őt, Grönewald úr amiatt panaszkodott, hogy a fia hétszámra meg se kérdezi tőle, hogy van.

– Nem maga tiltotta meg neki, hogy idejöjjön?

– Sosem tartotta be, amit kértem tőle. A tiltásaimat pláne nem. Legalább fölhívhatna.

– Egyszer se hívta?

– Egyszer igen. Engem hibáztat.

Miközben Bíró doktornő igyekezett beleigazítani Grönewald úr lábfejét a zokniba, megállapította, milyen vékony ez a lábfej, szinte nőies. Egy rossz mozdulat miatt Grönewald úr rámordult:

– Hagyjon már, ne rángasson!

Most már csak a tweedzakó volt hátra, amely még mindig pompásan állt Grönewald úrnak, és segített fogalmat alkotni egykori fellépéséről. Miután Bíró doktornő felöltöztette, egy kis erőre kapott, a hangjába visszatért valamicske szín.

– Mindent meg akarok mutatni magának.

Grönewald úr csoszogva megindult, szinte félresodorta Bíró doktornőt, és kinyitotta előtte annak a szobának az ajtaját, ahová Teresa nem léphetett be, és Ervin is csak engedéllyel.

−Jöjjön.

A szobában mennyezetig érő polcok álltak, telis-tele különféle tárgyakkal. Grönewald úr világ életében olyan ember volt, akihez ragadtak a tárgyak. Minden tollhoz, minden térképoldalhoz, az utolsó mozijegyhez, sőt egy letört korsófülhöz is úgy ragaszkodott, mintha e ragaszkodással magához láncolhatná a világ egy darabját, és elhódíthatná a haláltól, amely lám, most már őt magát is eltünteti, elvenni készül tőle az időt.

– Más számára ezek a holmik tökéletesen értéktelenek, nyilván ön is azt hiszi, már régen a szemétben kellett volna végezniük.

Leemelt a polcról egy zöld vekkerórát, amelyiknek nem volt mutatója.

– Ez tulajdonképpen már ott is végezte, a kukából hoztam föl.

Hamiskásan mosolygott.

– Nem tudtam ellenállni neki.

Visszatette az órát a polcra.

– Szép, nem gondolja? Teresa gyűlölte őket.

Teresa valóban gyűlölte a férje egész gyűjtőszenvedélyét. Noha egyik-másik tárgytól ő sem tagadta meg a tetszését, egyszerűen tévedett, amikor azt hitte, hogy Grönewald úr jár a tárgyak után. Az igazság éppen az ellenkezője volt. A tárgyak keresték őt. És bár a hozzá hasonló gyűjtők fejébe szép lassan beköltöznek azok a szellemecskék, amelyek gondoskodnak arról, hogy a birtoklás legyen a legmélyebb viszony, amely a világ dolgaihoz fűzi őket, őt megkímélte ettől a sors. Nem azért gyűjtött mindenféle holmit, hogy a holt tárgyak a birtoklás által életre keljenek, hanem hogy lakhasson bennük, és hogy általuk lábra kapjon a képzelete. Neki ez a szoba jelentette az otthont. Kezdetben előfordult, hogy Teresa ronggyal a kezében állított be ide, hogy leporolja a tárgyakat, anélkül természetesen, hogy akár egyet is elmozdított volna a helyéről, de Grönewald urat már ezzel is a legmélyebb kétségbeesésbe taszította. Teresa azt mondta, ő nem egy ószereshez, egy antikváriushoz, egy guberálóhoz ment férjhez. Meg volt győződve, hogy a férje beteg, amit természetesen semmi pénzért nem ismerne be. Azt mondta, egy múzeumi raktárat is könnyebb lehet tisztán tartani, mint ezt a szobát, és nem indokolatlanul tartott attól, hogy mindenféle mérgező penészgombák telepednek meg a polcokon. Grönewald úr végül a legszigorúbban megtiltotta, hogy betegye ide a lábát.

A szoba valóban egy régiségbolthoz hasonlított. Szellőzetlen volt és sötét. A függöny nappal is be volt húzva az ablak előtt, hogy a fény ne tehessen kárt a többnyire teljesen értéktelen tárgyakban. Volt ott minden, a teremtés ezer kacatja. Ki tudja, talán dárdahegyek, tört pilingák is, lópatkók, kengyelvasak, rézgombok, acélgombok, kitömött madarak, darázsfészkek, dirib-darab csontok, kővé vált zápfogak, spirituszba tett kétfarkú gyík, cserépdarabok, madárkoponyák, fazekak, mindenféle alakú és színű kövek, ásványok, lávadarabok, fóliánsok, iratok, képek, pecsétek, régi pénzérmék és dohányvágók, amivel a képzelet csak benépesítheti egy régiségbúvár polcait. Csak az íróasztalon égett egy sárgás fényű lámpa. Bíró doktornő semmihez sem ért hozzá. Viszolygott. Mintha ezek a szerencsétlen holmik, amelyek évtizedek alatt gyűltek össze, és bizonyára akadt köztük olyan is, amely gyerek- vagy ifjúkora óta kísérte Grönewald urat, egyetlen érintéssel is bepiszkolhatták volna. Úgy érezte, a keze érintés nélkül is érdessé válik. Legszívesebben azonnal kirohant volna, hogy kezet mosson. Grönewald úr viszont éppen ellenkezőleg, feléledt, mintha egy csapásra elmúlt volna a betegsége.

– Látja, kedvesem, itt minden tárgynak története van. És én mindnek ismerem a történetét. Itt van például ez a vízszintező… … …

A regény megírásához nyújtott segítségéért
köszönettel tartozom Kovai Melindának,
amiért felhasználhattam kutatásának eredményeit.

Pesti Kalligram Kft.
Elektronikus kiadás, 2015

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Borítóterv Hrapka Tibor

ISBN 978-615-5603-18-1

Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License