TOLNAI PANKA

Zűrös
hétvége

Copyright © Tolnai Panka, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

A szerző elérhetősége:

www.facebook.com/tolnaipanka

A kiadó elérhetősége, webshop:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Felelős kiadó: Fejős Éva

Felelős szerkesztő: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN: 978-615-5469-50-3

Már megint ez a hülye álom. Egy olyan szobában ülök, amelynek se ablaka, se ajtaja. Ennek ellenére rajtam kívül mindenki ki-be járkálhat, csak én nem tudok szabadulni. Végigtapogatom a falakat, hátha találok egy titkos kijáratot, de semmi. Fogoly vagyok. Balázs és Bius mellettem ül, beszélgetünk, nevetgélünk, aztán hirtelen eltűnnek. Utánuk akarok menni, de amikor hozzáérek a falhoz, a szoba zsugorodni kezd, rajtam pedig egyre jobban eluralkodik a pánik. Mindig akkor ébredek fel, amikor a szoba már majdnem összezárul.

1.

Úgy lököm ki a suli ajtaját dühömben, mint egy megtermett akcióhős. Már épp lendületet vennék, hogy belerúgjak egy hatalmasat a korlátba, amikor meglátom Balut.

– Meglepi! – mosolyog.

Nem számítottam rá, de persze azonnal a nyakába ugrom, a karjaiban pillanatok alatt megnyugszom.

– Neked nem órán kellene lenned? – kérdezem.

– Az előadásokon hála az égnek nincs jelenléti – vonja meg a vállát. – Nem köt le túlságosan egy falra vetített harcsabajszos parasztember furulyaszólója, úgyhogy inkább megpattantam.

Elnevetem magam.

Balázsnak meg sem fordult a fejében, hogy néprajz szakra menjen, mindössze annyi történt, hogy elírta a felvételi lapon a kódszámot, ami alapján rögzítik a jelentkezést. Elég nagyot nézett, amikor megkapta az értesítést. Persze azonnal elkezdte szívatni mindenki, szülinapjára köcsögdudát, fokost, különböző sípokat meg karikás ostort kapott… még a szülei is meglepték poénból egy csángó népviselettel.

Balu vette a lapot, aztán mindenki legnagyobb meglepetésére úgy döntött, lesz, ami lesz, elkezdi a sulit, és majd félévkor megpróbál szakot váltani. Eredetileg ének-zenére jelentkezett, ami tökéletesen illik hozzá, tekintve hogy marha jól dobol és még hangja is van.

De hogy miért tudok róla ennyi mindent?

Csak mert június harmadika óta hivatalosan is járunk. Szép dátum, ezen a napon ezerkétszázvalamennyiben teljes napfogyatkozás volt, néhány száz évvel később Farkas Bertalan sikeresen visszatért az űrből, aztán nem is olyan régen megszületett Rafael Nadal, a kedvenc teniszezőm. Tudom, hülye szokás ez a dátumcsekkolás, de úgy szeretem nézegetni a Wikipédián.

– Mi a gáz, Roni? – kérdezi.

Hihetetlen, hogy még csak pár hónapja járunk, mégis azonnal tudja, ha bajom van. Innen is látszik, hogy minket egymásnak teremtettek.

– Semmi – mondom, és újra átölelem.

– Aha. Chuck Norris is megirigyelte volna azt a mozdulatot, amivel meg akartad semmisíteni a korlátot. Szóval?

Nem akarok nyafkának és hisztisnek tűnni – a drámakirálynőség igen távol áll tőlem –, úgyhogy a lehető legvisszafogottabban mondom el a napomat.

– Totál szívás ez az év – húzom el a számat. – El sem tudom mondani, mennyire vártam, hogy végre végzős legyek, de ez minden, csak nem jó. Irgalmatlan mennyiségű tananyagot kell bevágnunk, a tanárok meg folyton arról papolnak, hogy az érettségin múlik a jövőnk, úgyhogy kapjuk össze magunkat.

– Ez nálunk is így volt – nyugtat Balázs. – Dosztojevszkij hetente mesélt rémtörténeteket az érettségiről…

– Mégis felszabadultan járkáltatok a suliban, mindenki irigykedett rátok.

– Vagy csak úgy tűnt… Én is paráztam, de azzal nyugtattam magamat, hogy hamarosan vége, és többé nem kell hallgatnom a hülyeségeket.

– Igen, most sokkal izgalmasabb tantárgyaid vannak. Hímzés, tojáspatkolás, kenyérsütés… – nevetem el magam. – Tanultatok már kalocsai mintát fűzni gyöngyből?

– Ha szeretnéd, olyan pártát csinálok neked, hogy hét faluval odébbról is a csodájára járnak – húzza ki magát.

Annyira jó, hogy nem veszi magára ezeket a kis ugratásokat.

– Viszont kétlem, hogy az érettségi miatt akartad kidönteni a korlátot. Szóval, mi az igazi ok?

Durva, hogy ennyire átlát rajtam, azt hittem, sikerült eltitkolnom.

– Életem legszarabb edzésén vagyok túl, pedig ez még csak az első idén – sóhajtok.

– Hallgatlak.

Elmondva gyerekesen és hülyén hangzik, nekem azonban ez tényleg sokat jelent. Elsős korom óta pingpongozom a sulis csapatban, méghozzá marha jó eredményekkel. Annyi érmem meg serlegem van, hogy alig férnek el a szobámban, ám ennek most vége.

– Először is, a Nemzetközi Diákkupát Magyarországon rendezik meg, úgyhogy lőttek az idei külföldi utazásnak. Másrészt annyira leromlott a kondim, hogy három perc kocogás után úgy lihegtem, mint egy mopsz a maraton után. És van még valami: mivel Detti elballagott, új párt kaptam.

Egyéniben sosem törtem babérokra, de Balu egykori osztálytársával minden létező kupát bezsebeltünk. Szavak nélkül is megértettük, mit akar a másik, de Detti egyetemistaként már a BME csapatát erősíti.

– Tudod, kit sózott Tibi bá a nyakamba? Hédikét – sóhajtok, de Balázs arckifejezése nem változik. – Azt ne mondd, hogy még sosem meséltem róla!

– Nem – ingatja a fejét.

– Másodikos, összesen száznegyvenkilenc centi és egyenesen életveszélyes. Ma kétszer is fejbe vágott az ütővel, a labdát pedig még véletlenül sem találja el. De tényleg, mintha valami láthatatlan mező venné körül, ami taszítja a műanyagot. Edzés után könyörögtem Tibi bának, hogy tegyen mellém inkább egy zsámolyt, de csak annyit felelt, hogy ne vonjam kétségbe a döntését. Annyira elkeserítő, hogy így kell befejeznem a sulis sportpályafutásomat… Nem is lehetne ennél rosszabb ez a nap – mondom, aztán meglátom Lizát és Laurát, amint elégedett mosollyal jönnek kifelé a suliból.

Mindeddig elsétáltunk egymás mellett, év eleje óta viszont valamiért rám szálltak és állandóan a sarkamban vannak. Azt már megszoktam, hogy az edzésen folyamatosan szerencsétlen Hédikén röhögnek, de engem a gimis létem alatt még senki sem szekált, főleg nem nálam fiatalabbak.

– Szeva, Ronika! – köszön gúnyosan Liza.

– A következő edzésre hozz bőven zsepit, csak hogy legyen mibe sírni! Már ha nem lépsz ki a csapatból. Hidd el, mindenki megértené, köztudott hogy Detti nélkül lúzer vagy! – veti oda Laura.

Most is úgy néznek ki, mint az ikrek, mindketten olyan fönt kötötték meg a copfjukat, hogy egy kilencvenes évekbeli fitneszedző is megirigyelné. Csoda, hogy nem szakad le az arcuk.

– Nektek is szép napot – fintorgok feléjük.

– Ezek meg kik? – kérdezi Balu, miután hallótávolságon kívülre kerülnek a szörnyecskék. – Az egyiket mintha már a sulin kívül is láttam volna valahol.

– Említésre sem méltó idióták – morgom.

– Ha egy amerikai filmben lennénk, ők lennének a Nagyon Rosszindulatú Lányok?

– A Nagyon Rosszindulatú Lányok, Akik A Végén Remélhetőleg Meglehetősen Megütik A Bokájukat. Már ha van igazság a földön – teszem hozzá.

– Előbb-utóbb csak visszanyal a fagyi – puszilja meg Balu a homlokomat. – De hogy addig se szomorkodj, hoztam neked csokit! Ahogy elnézem, igencsak rád fér.

Egy hatalmas, étcsokival bevont marcipánszeletet nyom a kezembe.

– Köszönöm – mosolyodom el, és azon nyomban fel is bontom.

Balázs mindig nevet rajtam, hogy még Gombóc Artúrnál is rosszabb vagyok, de nem tudok ellene mit tenni, főleg nem edzés után. Ilyenkor egy hat méter hosszú Twixet is simán befalnék pár perc alatt.

– Kiagyaltad, melyik a legkönnyebb tantárgy? – kérdezi Balu a buszon, ahol kivételesen még helyünk is akad.

– Tessék?

– Érettségi. Megvan már a választott tantárgy? Mintha tegnap úgy búcsúztunk volna el, hogy egész éjjel töprengeni fogsz.

– Tessék? – kérdezek vissza újból.

– Ne tegyél úgy, mintha nem hallanád – vigyorodik el.

A gondolattól is irtózom, hogy hamarosan négyévnyi tananyagból kell felelnem. El sem tudom képzelni, hogy ennyi tudás belefér valakinek a fejébe, ráadásul tanulni is egyre jobban utálok. Annyi jó dolog van az életben, sajnálom az időt arra, hogy a szobámban gubbasszak és használhatatlan adatokkal tömjem a fejemet.

– Ma kellett leadni a jelentkezési lapot, úgyhogy a kocka el van vetve. A földrajz lesz a befutó.

– Föci? Meg mertem volna esküdni rá, hogy a tesit ikszeled.

Én is, de anya nem engedte. Azt mondta, hogy az nem rendes tantárgy, úgyhogy válasszak magamnak valami olyat, aminek némi haszna is van. Érveltem, hogy a sok mozgás miatt feszesebbek lesznek az izmaim, jobb a kondim, és ezáltal hosszabb ideig fogok élni, de nem hatotta meg.

– Három év, három vékonyka tankönyv, viszonylag egyszerű tananyag. Bár már a vasérc jelére sem emlékszem – felelem, aztán Balázs vállára hajtom a fejemet, mire a velünk szemben ülő néni zavartan kinéz az ablakon. Úgy viselkedik, mintha legalábbis vadul smárolnánk.

Őrület. Már ezt sem lehet a buszon?

Miután leszállunk, sétálgatunk egy kicsit a parkban, csakhogy minél több időt tölthessünk együtt. Örülnék neki, ha néha át is jöhetne hozzánk, de már az is elég durva volt, amikor felvázoltam anyának, hogy járok Balázzsal. Kis híján infarktust kapott, pedig azért annyira nem meglepő, ha valaki közel tizennyolc évesen pasizik. A nagy bejelentés után természetesen azonnal fényképet kellett mutatnom róla – erre készültem, a bőrdzsekis profilképe helyett a gimis tablóképét kerestem elő –, aztán anya kérdések ezreit tette fel minden témában. Még olyanokat is tudni akart, hogy ha Balázs elhelyezkedik az első munkahelyén, akkor szeretne-e még aznap szerződést kötni valamelyik magánnyugdíjpénztárral.

A válaszokat kétkedve fogadta, de amikor mondtam, hogy a szerelmem egy dzsesszbandában dobol, felcsillant a szeme. Úgy van vele, hogy aki tud kottát olvasni és ilyen intelligens zenét játszik, az rossz ember nem lehet. Aztán jött a suli-téma. Nagyot nyeltem, mert teljesen biztos voltam benne, hogy a néprajzot büfészaknak gondolja, de hála az égnek, tévedtem. Anya órákig papolt a kultúra és a hagyomány fontosságáról, nem hittem a saját fülemnek. Egészen addig azt hittem, anya népi műveltsége kimerül annyiban, hogy nagyon finom paprikás krumplit főz bográcsban.

A lényeg, hogy laza három óra vallatás után többé-kevésbé megbékélt a helyzettel és áldását adta a kapcsolatunkra. Persze felállított néhány új szabályt, de Balázsért bármire képes vagyok.

Az első mindössze annyi, hogy folyton elérhetőnek kell lennem telefonon és az SMS-ekre is választ kell küldenem tíz percen belül. Ez tartható, bár Tibi bá elég furcsán nézett, amikor telefonnal a kézben jelentem meg edzésen.

A második parancsolat szerint csakis nyilvános helyen találkozhatok Baluval. Hát persze… majd pont be is fogom tartani…

A harmadik új generációs szabály viszont elég kemény. A lényege az, hogy ha hármasnál rosszabb jegyet viszek haza, akkor egy egész hétig nem randizhatunk Baluval. Értem én, hogy anya ezzel akar ösztönözni a tanulásra, de azért ez mégiscsak kegyetlen húzás még a hírhedten vaskalapos anyámtól is. Hét nap Balu nélkül olyan lenne, mintha évekre száműznének egy lakatlan szigetre, ahol csak üres kenyeret és vizet kapnék, már akkor is majd’ megőrülök a hiányától, ha egyetlen napig nem látom. Nincs más választásom, össze kell kaparnom azokat a hármasokat.

– Beülünk még egy kicsit a cukiba? – kérdezem.

– Kevés volt a marcipán? – húzza fel a szemöldökét Balu. – Pedig ennél nagyobbat sehol sem találtam.

– A lényeg az, hogy együtt legyünk. Na meg egy forró csoki mindig befér.

– Jól hangzik, de rohannom kell próbára. Már így is elkéstem – néz rá az órájára.

– Néptáncpróba? – kérdezem vigyorogva.

– De vicces a naccságos asszony! – pödri meg Balu a nemlétező bajszát. – Tomiékkal van randim.

– Tomékkal?

Nem ér ugyan meglepetésként, hogy Balu a dzsesszbanda mellett a gimis együttesében, a Ginger Deerben is játszik, de mostanság annyira ritkán találkoznak, hogy úgy gondoltam, szépen csendben feloszlottak, csak elfelejtett említést tenni róla.

Tomról is elég fura híreket hallani. Azt mesélték, hogy a tavalyi balatoni házibulijáról a nagybátyja még csak nem is tudott, Tom a nyaraló kulcsát egy családi összejövetelen csórta el. Már ez is milyen gáz… Mindössze pár nap alatt ő és a vendégek teljesen leamortizálták azt a gyönyörű villát: újra kellett füvesíteni csaknem az egész kertet, pótolni a ritkaságszámba menő halakat, amelyeket Tom viccből a Balatonba dobált, a méregdrága bőrgarnitúra több helyen kiszakadt, szobrok dőltek fel, festmények sérültek, számtalan kristálypohár összetört, na meg a nagybácsi hatalmas és különleges italkészlete is elfogyott. Szerencsére én akkor már nem voltam ott.

Azt mondják, ezt még el is tűrte volna az öreg, de amikor meglátta, hogy összegraffitizték a garázsban álló ősrégi, nagy becsben tartott Ladáját, eldurrant az agya. Kezdésnek Tom olyan sallert kapott, hogy gyakorlatilag nekiesett a konyhapultnak. Persze a nagybácsi nem oldotta meg ennyivel az ügyet, Tomnak büntetésből most az öreg baromfi-feldolgozó üzemében kell dolgoznia. Fehér kezeslábas, vászonsapka, cipővédő, ahogy a nagykönyvben meg van írva. A világ semmirekellője próbálta kihúzni magát, de mivel sehová sem vették fel a 2,0 átlagú érettségijével, a szülei is belementek a büntibe.

– Azt hittem, a Ginger Deernek lőttek – mondom Balunak.

– Tominak ez az egy dolog maradt az életében, amire egy kicsit is büszke lehet, úgyhogy ragaszkodik hozzá. Igaz, hogy sokat nem próbálunk, de néha összefutunk.

Hát, igen. Vége a giminek, Tom többé már nem menő. A lányok nem állnak sorba a kegyeiért, és mivel megcsalta Dettit, egyedül maradt. Senki sem akar egy folyton cigiző, csirkeszagú fiúval járni, aki olyan alpárian beszél, mint egy komplett útépítő gárda.

– És te? Te még akarod a Ginger Deert?

– Na, ezt legalább egy hónapja nem kérdezted már – nevet. – Jó néha egy kis zúzós zenét játszani, de inkább már csak nosztalgiából.

– Hát, akkor jó mulatást – ölelem meg Balázst.

– Holnap találkozunk – csókol meg.

– Már alig várom.

Oké, kicsit nyálas, de mentségemre szóljon, tényleg fülig szerelmes vagyok Baluba. Többször is hátranézek, miközben az utcánk felé baktatok, úgy bámuljuk egymást, mintha utoljára tehetnénk.