FEJŐS ÉVA

Karácsony
New Yorkban

Új kiadás

A szerző elérhetősége:

www.fejoseva.com

www.facebook.com/fejoseva1

A kiadó elérhetősége, webshop:

www.erawan.hu

Facebook:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva, 2011, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa (2011)

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-36-7

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

Köszönök mindent, újra: a szerelmemnek
(a figyelmet, a humort, a türelmet, a biztatást,
a terveket, az álmokat, és persze a közös „filmünket”,
ami mindig színes, és sosem fekete-fehér).

ELSŐ DAL

„Hűtlen”

2010. NOVEMBER 15.
ÉS DECEMBER 20. KÖZÖTT

Tisztelt Hámori Linda!

Wayne „Sunny” White ezúton meghívja Önt és fiát, Martint a hetvenedik születésnapjának megünneplésére, és egyúttal családi karácsonyi partijára. Wayne „Sunny” White nagyon boldog lenne, ha a jeles évfordulón minden családtagját vendégül láthatná New Yorkban.

Kérem, fogadja el a fia nevében is a meghívást. A kis borítékban megtalálja a részleteket és a repülőjegy-foglalást. Természetesen a szállásukat is lefoglaltuk, és ha hosszabbítani szeretnének, azt, kérem, időben jelezzék.

Ezúton tolmácsolom Mr. White üdvözletét, valamint azt a kérését, hogy tiszteljék meg jelenlétükkel az eseménysorozatot.

Visszajelzését várva,

Üdvözlettel:

Mary-Ann Rothman

PR-menedzser

WSW

Wayne „Sunny” White. „Eseménysorozatot” rendez a születésnapja alkalmából. Lina elképedve olvasta a meghívást. Még az is megfordult a fejében, hogy ez csak valami rossz vicc. Wayne White, a zenész. Sok más nő az eszét vesztené egy ilyen meghívástól, Lina viszont a kukába hajította a levelet.

Aztán kivette belőle, és kisimította.

Martin miatt nem dobhatja ki.

Azt a fia sosem bocsátaná meg neki.

A táskájába ejtette a levelet a hivatalos meghívóval együtt – őrület, hogy még meghívót is volt pofája csináltatni annak a kanos disznónak, gondolta, és az is átfutott a fején, vajon Wayne mit ért pontosan az „összes családtagja” kifejezésen: mindenkit vendégül lát, akivel az elmúlt évtizedekben kufircolt? Kilépett a magas sarkú cipőjéből, lovaglócsizmába bújt, és bezárta az irodát. Látta, hogy már megint késésben van. Márpedig mindannyiszor belefacsarodott a szíve, valahányszor elkésett, és Ancsi szemrehányó pillantással fogadta. Egy copfos négyéves, aki minden reggel megkérdezte tőle: „Ugye, ma nem fogsz elkésni?”

Mert azt tudta, ha az apja megy érte, időben ott lesz. De az anyja pontosságában már nem lehetett ennyire biztos.

1

Azt kérdezte ma Géza bá, hogy mi akarok lenni, mégis. Esetleg már eldönthetném. Mert egyáltalán nem biztos, hogy felvennének a Zeneművészetire, és arra sem venne mérget a helyemben, hogy a bölcsészkarra bejutok. Talán azt kéne kitalálnom, mondta, hogy mi szeretnék lenni. Jobb lenne, ha nem egyetemekben, hanem szakmákban gondolkodnék, úgy könnyebben tudnék választani. Valamint a tiszteletemet tehetném időnként a matekórákon. Az a hivatás persze nem szerepel a listáján, hogy „zenész”. Én meg nem állhatok elé, valamint az osztály elé azzal, hogy nem divatból alapítottam zenekart, hanem a véremben van, az ereimben lüktet a zene. Anyám azt mondja, akkor ránk szállnának a bulvárlapok, és nem lenne nyugtunk. Pedig a legszívesebben világgá kiabálnám.

Másfél éve tudom – anyám tizenhat évesen tartott elég érettnek ahhoz, hogy közölje velem, ki is valójában az apám. Addig azt hittem, anyám régóta megbánt tinédzserkori kalandjából születtem, és kész. Megjegyzem, ez igaz, csakhogy az anyám tizenhat éven át eltitkolta előlem (is) azt az apró kis információt, hogy az apámat Wayne „Sunny” White-nak hívják, és a világ egyik leghíresebb rockénekese. Lehet, hogy egyesek gáznak tartják, ha egy hetvenéves ember még mindig a mikrofon előtt áll és bőrgatyában rockzenére énekel, de szerintem ez az igazi jézusfény. (Anyám a múltkor kérte, hogy ne használjam ezt a szót, mert szerinte semmi értelme, de persze okos nő, és a trendügyekben igazán járatos, tehát pontosan tudja, hogy előbb-utóbb ezt a szót használjuk majd mi, a jövő generációja arra, ha valami nagyon király.) Anyám nem akarja Gábort megalázó helyzetbe hozni, miatta is titkolnunk kell ezt az ügyet. Mert az azért elég rosszul venné ki magát – szerinte –, ha ránk szállnának a bulvárlapok, lefotóznák őt és a húgomat, sőt Gábort is – vagyis anyám férjét vagy élettársát, nevezzük, ahogy akarjuk –, aki elég normális, eltekintve attól, hogy a kocsija kesztyűtartója tele van Madonna és Michael Jackson cédéivel. (De hát az öregek ízlését már elég nehéz lenne befolyásolni, úgyhogy le is tettem róla.)

Ha elmondanám a titkomat, akkor anyám szerint mindenütt ott virítanának a szalagcímek: Sunny White eltitkolt magyar szeretője! W. S. White eltitkolt magyar gyereke! Szerintem ez fantasztikus lenne, de miután tényleg elhittem a dolgot – mert egy ideig viccnek tartottam, és csak a bizonyítékok győztek meg arról, hogy nem őrült meg az anyám, és tényleg WSW az apám –, megígértem anyámnak, hogy titokban tartom. Nagyon nehéz.

Hogy csak egy példát mondjak, ha világgá kürtölhetném, ki az apám, nyilván Virágnál is sokkal több esélyem lenne. Virág szereti a rockzenét, de csak a lassú dalokat. Már mondtam neki, hogy ezzel alapvetően a boldogtalanságot vonzza be, mert aki a szomorkás-szakítós rockballadákért van oda, az a boldogtalansággal foglalkozik abban az idejében, amit egyébként a boldogsággal is tölthetne. Mindegy, már rájöttem, hogy a csajok imádnak ábrándozni olyasmiről, amit elveszettnek hisznek, és előszeretettel sajnálkoznak amiatt, ami meg sem történt. Hát nem sokkal jobb valami olyanról ábrándozni, ami bármikor megtörténhet? Márpedig ehhez a kemény, rockos alap jobban illik, mint azok a szomorú dalok. Én például a You Could Be Mine dobszólója közben is tudok ábrándozni arról, hogy Virág egyszer majd nem az elveszett álmaiba éli bele magát, hanem megcsókol, és megnézi, nem ragadt-e be a sliccem. (Jó, ez most kicsit durva volt, de hát tényleg erről szoktam ábrándozni. A korosztályom kőkorszaki zenének tartja, amit a Guns N’ Roses produkált, de én imádom. Egyszer megkértem anyámat, kutassa már egy kicsit ezt a témát, mert nagyon érdekel – pár héttel később azzal a megállapítással állt elő, hogy a Guns zenéje nem valami retrofílinget csempész a mai tizenévesek életébe, hanem a lassító fiatalok trendjévé kezd válni. Aztán valamit magyarázott a lassítás trendjéről, meg a kiszállókról, de arra már nem figyeltem oda.) Mindegy, a lényeg, hogy mostanában sokat gondolok Virágra, és a kedvéért vasárnap írtam egy lassú, balladisztikus dalt, amit egy szál gitárral fogok eljátszani neki, ha erre valaha is lehetőségem nyílik. Egyelőre nem úgy állnak a dolgok, hogy bármikor is eljátszhatnám neki, de én nem fogok összetört szívekről szóló dalokat hallgatni csak azért, hogy leírjam a sosem volt kapcsolatomat Virággal. Inkább hallgatom a You Could Be Mine-t, mert az elején az a dobszóló tényleg frenetikus, feláll tőle a szőr a karomon, és közben arra gondolok, hogy férfiasan megvédem a többi sráctól Virágot, aki a hőstettemet látva bevallja, hogy már hónapok óta csak rólam ábrándozik, és kizárólag miattam hallgatja azokat a nyálas dalokat. (És a gondolatsor végén általában az ágyban kötünk ki.)

– Hallom, zenélni jársz matekóra helyett – közölte angyali nyugalommal az anyám, amikor hazaértek. Ancsi megkaparintotta a telefonját, és elkezdte eperrel etetni Ginát, a zsiráfot, meg simogatta az ujjával, miközben Gina kéjesen nyögdécselt. Ancsi órákig el tud játszani anyám telefonján a zsiráffal, a macskával meg a büfögős kutyával (néha-néha én is játszom velük, de fapofát vágok hozzá, pedig Bent, a kutyát nagyon bírom). Anyám az előszobában állt, és igyekezett kibújni a szűk csizmájából. Ha eltekintek attól, hogy ő az anyám, azt kell mondjam, szuperül néz ki. Szinte mindig fekete cuccokat visel, néha fehérrel kombinálja. Magas, vékony nő, félhosszú, sötétbarna, hullámos a haja, és szinte hófehér a bőre. Nagyon jó nő, ha mondhatok ilyet a saját anyámról.

– Van egy dzsessztanár, aki Roliéknak pont akkor tart órát, amikor Géza bá nekünk a matekot – magyaráztam. Elég nyomós ok arra, hogy ne járjak be kedden és csütörtökön matekra, nem?

– Oké – bólintott anyám, szinte derűsen. – Te döntöd el. De ha nem fogsz bejárni az óráidra, felmondom a próbaterem bérletét. Tiéd a döntés.

Hogy a francba képes ilyen nyugodtan, majdhogynem mosolyogva megzsarolni? Bámultam a nyugalmát, és persze fel is húztam magam rajta. Nincs választásom. Vagy bejárok az órákra, vagy lőttek a zenekarosdinak.

Aznap nem vacsoráztam, gondoltam, az éhségsztrájk mégiscsak figyelmeztető jelzés az ember anyjának arra vonatkozóan, hogy nem mennek rendben a dolgok.

Aztán az én halálosan nyugodt anyám, akit még sosem hallottam emelt hangon beszélni, az éjszaka folyamán elveszítette a hidegvérét. Gábor későn jött haza, én pedig arra ébredtem, hogy becsapódik egy ajtó, és anyám kiabál, aztán mintha sírva magyarázott volna valamit. Gábor is hangosabban beszélt, majd újabb ajtócsapódást hallottam. Utána újra csend lett. A torkomban dobogott a szívem. Az anyám sosem kiabált, még akkor sem, amikor pedig igazán megérdemeltem volna, hogy üvöltözzön velem. Vajon mi történhetett?

Reggelre már olyan éhes voltam, hogy úgy döntöttem, ideiglenesen szakítok az elveimmel, és bizonytalan időre felfüggesztem az éhségsztrájkot. A szokásos hajnali felfordulás fogadott, Gábor berontott a konyhába, állva felhörpintett egy kávét, adott egy puszit anyámnak, aki faarccal állt a narancsprés előtt, és nem viszonozta a puszit, aztán Gábor búcsút intett, majd elviharzott: Ancsit vitte az óvodába. Anyám pedig kiismerhetetlen arckifejezéssel közölte, hogy este beszélni akar velem. Arra gondoltam, biztosan miattam vesztek össze az elmúlt éjjel. Nem jó jel, ha Gábort is bevonja a kettőnk dolgába.

– Miről akarsz beszélni velem? – érdeklődtem.

– Majd este elmondom. És most, ha igyekszel, elviszlek a suliba.

Egész úton egy rohadt szót sem szólt arról, hogy mi az a fontos téma, ami miatt le kell mondanom a ma esti próbát a srácokkal.

2

To: josh.randall@coolhunters11.com

From: hamori.lina@trendesjovo.com

Subject: látogatás

Kedves Josh,

a tervek szerint decemberben New Yorkba utazom. A tizennyolc éves fiam is elkísér, és – mivel a trendkutatás módszertanából a trendvadászat érdekli – szeretném meglepni azzal, hogy láthatja munka közben az egyik trendvadászotokat, talán Erica Ruddot vagy Robert Mariont, akik az elmúlt években a legtöbb és talán legtalálóbb zenei gyűjtést adták le az intézeteteknek. Elképzelhetőnek tartod, hogy létrejöhessen egy ilyen találkozás?

Előre is köszönöm a segítségedet,

Üdvözlettel: Lina Hámori

Lina újra elolvasta a levelet, azon tűnődött, nem siette-e el a dolgot, nem dühből dönt-e. Dehogyisnem. Előző nap, amikor a születésnapi meghívót megkapta, még esze ágában sem volt eleget tenni Wayne kérésének. Persze ha lehiggad, ha rendeződnek a dolgok, és úgy dönt, hogy mégsem utazik, semmit sem veszít, legfeljebb lemondja majd Josh segítségét. Viszont ha mégis elutaznának, akkor Martinnak dupla örömöt szerezne karácsonyra. A fia időnként a coolhunterekről, vagyis a trendvadászokról kérdezgette, hogyan, hol látják meg az új, érdekes jelenségeket, miből veszik észre, hogy valami nem csupán átmeneti, múló divat, hanem trend válhat belőle. Ráadásul nemcsak arról volt szó, hogy Martinnak pillanatnyilag a zene a legfontosabb, hanem Lina is szívesen figyelte munka közben az amerikai trendkutatókat. A legtöbb gyűjtés éppen az amerikai intézetektől érkezett Lináékhoz, de ő maga is találkozott már többek közt olyan gasztro- vagy divatbloggerekkel, akik nemcsak bemutattak egy-egy új, rohamosan terjedő irányzatot, hanem rendhagyó tudósításaikkal véleményformálókká is váltak. Lina a zenét sosem kutatta – leszámítva Martin múltkori kérését, amikor a külföldi print- és elektronikus médiából, blogokból végzett rövid tartalomelemzést a Guns N’ Rosesszal kapcsolatban –, pedig érdekelte, hiszen a zene csoportképző hatású, a felnőttek körében is, de a fiatalokéban mindenképpen, ezért egy trendkutató számára fontos, hogy milyen új zenei irányzatok lesznek a menők a fiatalok körében. Erica Rudd és Robert Marion egyszerű zeneimádóból, vájt fülű laikusból az elmúlt évek során véleményformálóvá vált, és Lina mérget mert volna venni rá, hogy a világhírű zenekarok is odafigyelnek a gyűjtéseikre, blogjaikra, sőt biztosan vannak olyan együttesek is, amelyek trendkutatók elemzésének segítségével – még szinte ismeretlen bandák zenéjét hallgatva – alakítják a hangzást új albumaikon. Ez Amerikában természetes, gondolta Lina, bár abban biztos volt, hogy Wayne sosem fordulna trendkutatóhoz segítségért. Annak a szemét disznónak egyszerűen a vérében van a zene, soha nem alkalmazkodott semmiféle irányzathoz. Ő saját maga alakította az irányzatot, a „Sunny” White-irányzatot… Olyan dalokat írt, amilyenek éppen az eszébe jutottak, valószínűleg elvarázsolt állapotban, és úgy adta elő ezeket, mintha nem is a torkából, hanem a mellkasából, a lelkéből vagy egyenesen a szívéből jönne a zene. (Holott Lina biztos volt benne, hogy az utóbbi kettővel Wayne sosem rendelkezett.)

Végül ráklikkelt a küldés ikonra, és szinte látta a levél virtuális útját. Josh már meg is kapta… volna, ha New Yorkban nem lenne éjszaka.

Fejős Éva

Száz éjjel ügynökség

(részlet)

ELŐSZÓ

ANDI

Említettem a múltkor, ugye, hogy újra természetes vörös a hajam?

Akkor mindent meg fogtok érteni.

Néhány nappal ezelőtt még a mexikóvárosi reptéren haladtam át az átvilágítókapun, amelyen keresztül tulajdonképpen beléptem az új életembe – Alex oldalán –, és a miniszoknyám zsebében a világ egyik legnagyobb fekete gyémántjával.

Azóta tényleg nem telt el sok idő, mondjuk, kihasználva az alkalmat, férjhez mentem, belekeveredtem egy csetepatéba, verekedtem egyet, sebeket szereztem az arcomra, a karomra (és, bár nem akarok drámai lenni: végül a szívemre is), továbbá megtanultam olajoshordón dobolni, kölcsönkértem egy motorcsónakot, hogy utolérjek két tolvajt, akik leléptek a piros tornacipőmmel, utaztam egy rémséges repülőn, elkötöttem egy másik motorcsónakot, aztán hajótörést szenvedtem. Mesébe illő módon megmenekültem, utaztam egy óceánjárón, és szomorkodtam, hogy a férjem ezek után biztosan el fog hagyni. Mert nem vesz a nyakába egy ilyen koloncot, mint amilyen én vagyok, aki a nászút során mindenféle rémes ügybe keveredik.

A helyzetet tovább súlyosbítja, hogy az óceánjárón, az orvosi szobában, a sokkból magamhoz térve a kezembe került egy szép, színes magazin, és az egyik fotó életre kelt a szemem előtt. Ez pedig nem sok jóval kecsegtet. Több értelmezése is lehet.

Egy: még mindig sokkban voltam.

Kettő: berúgtam a két korty rumtól, amit megitattak velem, amikor rám találtak.

Három: előre jelezte, hogy hamarosan nagy bajba keveredem.

Sajnos ez utóbbi a legvalószínűbb.

Miért nem vagyok képes normális életet élni, szeretkezéssel és romantikázással tölteni a nászutamat, és nem hajótöröttként? Miért nem tudom elkerülni a veszélyes helyzeteket?

Jelenleg a karibi paradicsomban, St. Maarten szigetén hasalok a homokban, pénz és iratok nélkül, az életemen, a „hogyan tovább”-on tűnődve, valamint reménykedve, hogy Alex megtalál, és kapok tőle még egy esélyt.

1.

ANDI

Tudom, tudom, az én fejemből pattant ki az ötlet, hogy Panamán házasodjunk össze. Ennek az előzménye egy panamakalapos „lázálmom” volt, és akkor, egy örökkévalósággal – valójában csupán néhány nappal – ezelőtt  arra gondoltam, hogy az a célravezető, ha követem az álmaimat. Ugyanis hava vagyok. Na jó, erről majd később, a lényeg, hogy ragaszkodtam a panamai utazáshoz.

– Meg kellene hívnunk az esküvőnkre Réka nővéremet. Ja igen, és a férjét, meg Tomit is. Valamint a szüleimet – motyogtam a gépen. Alex, mintha mit sem hallott volna a dünnyögésemből, koccintásra emelte az aranyszínű karibi rummal megtöltött poharát. Az enyémben kóla is volt a rumhoz. Koccintottunk, és folytattam. – És persze a legjobb barátomat, Áront. Meg Inezt.

– Egyelőre csak azt tudom ígérni, hogy mi ketten ott leszünk – vigyorgott. – Te meg én, azt hiszem, ez a legfontosabb, amikor az ember eldönti, hogy házasságot köt.

Na jó, de én még azt sem mondtam el otthon, hogy Alex gyakorlatilag elrabolt, és egy jachton akarja eltölteni velem a következő éveket. Elképzeltem, milyen arcot vág majd az anyám, amikor kiderül, hogy a világ végén, tulajdonképpen titokban összeházasodtunk. Valószínűleg sosem fog megbocsátani, amiért nem vonulhatott fel az esküvőmön örömanyaként. Apám savanyú képet vág majd, de titokban boldog lesz. Utálja az esküvőket, a tesóméról is elkésett, állítása szerint azért, mert akkor tört ki egy óriási doppingbotrány, de én biztos vagyok benne, hogy el sem akart jönni. (Az apám doppingszakértő, és már gyerekkoromban tisztázta velem, hogy nem mehetek férjhez egy széles vállú, izmos sportoló vagy testépítő fiúhoz, aki tele van pattanásokkal és kicsi a heréje, mert ezek a külső jegyek doppingolásra utalhatnak, ami viszont terméketlenséghez, agresszióhoz, és végső soron halálhoz vezet. Nem mertem megkérdezni, hogy mi az a here, mert akkor még fogalmam sem volt az ilyesmiről, de tény, hogy sokáig gyanakodva néztem a pattanásos fiúkat, akár széles volt a válluk, akár nem.)

Végül is igaza van Alexnek, gondoltam. Még az is előfordulhat, hogy be sem kell vallanom otthon, hogy férjhez mentem. Nem olyan nagy dolog, nem igaz?

Egy éjszaka Cancúnban, aztán úgy gondoltuk, hogy irány Panamaváros. Csakhogy…

Közbejött egy találkozás.

A szőke nőt Jillnek hívják, és egy titkos szervezet tagja volt Alexszel együtt – remélem, ez az egész már a régmúlt. Szóval Jill is a Párducok nevű alakulat tiszteletbeli tagja, akik elnyomott diktatúrák felszabadításáért küzdenek. Erről azért nem szeretnék többet mondani, mert én magam is eltöltöttem (nem önszántamból) néhány igazán kellemetlen és nehezen felejthető napot egy ilyen diktatúrában.

Jill elhozta a legjobb barátnőjét és annak vőlegényét Mexikóba, abba a tengerparti kisvárosba, ahol Alexszel és a haverjával béreltek egy házat a bujkálásuk idejére. Jill barátnője Mexikóban szeretett volna összeházasodni a vőlegényével.

– Itt házasodjatok össze ti is! Alexnek is én leszek a tanúja! – javasolta Jill, és én elbizonytalanodtam. Végül is Panama csak álmomban bukkant fel, de akkor is egy kalap alakú szigetnek láttam. Alex szerint a valóságban egyáltalán nem olyan. És a mexikói, hófehér homokos tengerpart igazán jó helyszínnek tűnt.

Így mentem férjhez a tengerparton.

Gyönyörű szertartás volt.

Eszembe sem jutott, hogy ragaszkodnom kellett volna a megálmodott esküvői helyszínemhez.

Mert akkor talán nem hullott volna darabokra az életem.

Az esküvő után ugyanis sajnos mindent elrontottam.

Köszönhetően többek közt Amira barátnőm ajándékának, az önfejűségemnek, továbbá néhány részeg mexikóinak, és a piros tornacipőmnek.

A szerző eddig megjelent regényei

Holtodiglan (1999) (új kiadás Most kezdődik címen 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Csak e-könyvben:

Éjszaka Bangkokban (2010, 2015)

Máskülönben itt maradnék (2014)

(www.erawan.hu)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)