Kalmár Tibor

Sztárok
az éjszakában

Kossuth Kiadó

Tartalom

UTAZÁS AZ ÉJSZAKÁBA

A KEZDET

A VÁCI UTCÁN, VÁCI UTCÁN… ÉS KÖRNYÉKÉN

AZV., VI., VIII. ÉS IX. KERÜLET

A FEKETE MACSKA

EZ A MAXIM

A VII. KERÜLET

MOSZKVA… MOSZKVA

A HAJNAL ÉS A SAVOY BÁR

A BÉKE KUPOLA

A VÉN BUDAI HÁRSFÁK

AZ ÉN ÉJSZAKÁIM

A REVÜ BÁR

A MOULIN ROUGE

A MOULIN ROUGE ÉS ÉN

A KOREOGRÁFUSOK

A MOULIN ROUGE ÉS A FIAM

MARINA, MARINA, MARINA…

A SIÓFOKI ÉDEN BÁR

AZ ORION BÁR

PÉCSI ÉS SZEGEDI ÉJSZAKÁK

DEBRECENI ÉJSZAKÁK

KÜLFÖLDI ÉJSZAKÁK

BÁRÉJSZAKÁK NAPJAINKBAN

ROYAL ORFEUM – AZ ÜDÍTŐ SZÍNFOLT

UTÓSZÓ

FORRÁSMUNKÁK

Impresszum

Látta-e már Budapestet éjjel?

Jöjjön velem, tekintsen most széjjel!

Ne töltse az éjszakáit alva,

Így lesz önnek Pestről is fogalma.

Nem kell a nap ragyogó sugára,

Epedve várok az éjszakára.

Azért zengem teli tüdős kéjjel,

Milyen szép vagy, milyen szép vagy, Budapest,

Mily meseszép vagy éjjel.

ZERKOVITZ BÉLA (1881-1948)

UTAZÁS
AZ ÉJSZAKÁBA

Azért vettem kölcsön Eugene O’Neill drámájának címét, mert én is egy éjszakai utazásra invitálom a kedves Olvasót! Bejárjuk Pest belső kerületeit, kimegyünk a Margitszigetre, átmegyünk Budára, elbarangolunk a Rózsadombig, majd felmegyünk a Várba és a Gellérthegyre, hogy felkeressük az egykori szórakozóhelyek színtereit. Molnár Gál Péter A pesti mulatók című könyvét a második világháború végével fejezi be, magam pedig onnan folytatom napjainkig.

Az éjszakai élettel kapcsolatban gyakran hallom idézni Dante Isteni színjáték című elbeszélő költeményéből a következő sorokat: „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!” Írásomban megpróbálom cáfolni ezt a babonát, amikor bemutatom azokat az egykori kitűnő művészeket, akik szereplésükkel fémjelezték a bárok műsorait. A teljesség igénye nélkül: Alfonzó, Latabár Kálmán, Feleki Kamill, Kiss Manyi, Komlós Juci, Mezey Mária, Rátonyi Róbert. S a későbbi korosztályból: Bodrogi Gyula, Hofi Géza, Felföldi Anikó, Galambos Erzsi, Lehoczky Zsuzsa, Medveczky Ilona, a „három K” (Kazal–Kabos–Kibédi), Csala Zsuzsa, Lorán Lenke, Cserháti Zsuzsa, Harangozó Teri, Koós János, Korda György, Kovács Erzsi, Kovács Kati, Kovács Zsuzsa, Máté Péter, Payer András. Nem beszélve a nemzetközileg is jegyzett zenekarokról, mint például a Holéczy, Fóti, Filu, Martini, Ungár és Chappy együttesei. Aztán a csodálatos szólista muzsikusok: Beamter Bubi, Tabányi Mihály, Solymossy Lulu, Turán László, Zsoldos Imre és Cziffra György, aki később Párizsban rögtön az első hangversenyével üstökösként robbant be a világ zenei életébe.

Persze nem feledkezhetünk meg arról, hogy mindaz a művészi élmény, amelyben a vendégek részesülnek, egy kereskedelmi, profitorientált egységben történik, ezért aztán nem szabad kiakadni azon, ha a lokálok főnökei szeretnék, ha a vendég minél többet fogyasztana. Ennek elősegítése érdekében a pincérek gyengéd(?) eszközökhöz szoktak folyamodni. Itt van mindjárt a sós, pörkölt mandula, amelyet a népnyelv palizabnak becéz. Ezeknek az asztalunkra helyezett kis zacskóknak a célja nemcsak a figyelmesség, hanem a sósra egyre szomjasabb vendég újabb és újabb italrendelésre való ösztönzése. Aztán, ha megittuk a sörünket vagy a borunkat, a figyelmes felszolgálók rögtön elviszik az üres poharakat, hogy ezzel tudtunkra adják, nem illik „szárazon” üldögélnünk, így újabb rendelésre buzdítanak. Ha olyan smucigok vagyunk, hogy nem rendelünk újabb kört, akkor a pincérek járnak körbe minket, mutatva magukat, hogy ők „kéznél vannak”, ha esetleg mégis egy újabb rendelésre adnánk a fejüket. Ha ez a csábító forgolódás sem válik be, egy idő után az asztalunkhoz lépnek, és leplezetlenül megkérdik: „Hozhatok még valamit?” Erre már a legbevarrtabb zsebű vendég sem mondhat nemet, pláne azok nem, akik műsor után még ott maradnak, és esetleg táncra perdülnek. Nem kevesen a műsor végén fizetnek, majd távoznak. Ennél a fizetésnél álljunk meg egy pillanatra, mivel ez egy elég dilemmás aktus – már ami a borravalót illeti. Mennyivel nem sértjük meg a főpincért? Általában a végösszeg 10–15 százaléka a kötelező jatt. Viszont, ha azt akarjuk, hogy nagyon megsüvegeljenek minket, adhatunk többet is! A határ a csillagos ég! Bennfentes információk szerint a borravaló záráskor egy nagy „kalapba” kerül, amelyet aztán szétosztanak egymás között, de úgy, hogy a főnöknek is jusson. Az éjszakai élet legendáriumának egyik darabja, a Moulin Rouge főpincérének, Weisz úrnak az esete, azokból az inflációs időkből, amikor a vendégek aranyban fizettek. Emberünk fürdőszobája csempéje mögé rejtette el az összegyűjtött aranykészletét, de ennek a dugi helynek a létezésébe, még a feleségét sem avatta be, ő tudta, miért nem. Elég az hozzá, hogy amikor néhány napra befeküdt egy kórházba valami kivizsgálásra, az asszony meg akarta lepni, és kicseréltette a csempéket a fürdőszobában. Mondanom sem kell, hogy a meglepetés sikerült! Soha nem lett meg a kincs, és a burkolóknak valószínűleg egy ideig nem kellett munkát vállalniuk.

Emellett amit könyvemről elöljáróban el szeretnék mondani: két célt tűztem ki magam elé, egyrészt hitelesen tudósítani az egykori szórakozóhelyek műsorairól, azok szereplőiről, pályájukról (melynek afféle kordokumentum értéke lehet az útókor számára), másrészt olyan kulisszatitkokat és sztorikat osztani meg az Olvasókkal, amelyek – reményeim szerint – szórakoztatni fogják.

Gyakran előfordul majd, hogy egy-egy művész vagy esemény kapcsán zabolátlan asszociációmmal a témától kissé el-elkalandozom. Ezt zárójelben, „KITÉRŐ” megjegyzéssel teszem.

A KEZDET

Mikor az emberek végre előmerészkedhettek a pincéből, boldogan ölelgették egymást, s örömmel konstatálták, hogy rokonaik, barátaik, ismerőseik szintén túlélték a vérzivataros éveket. Persze Pest nem lenne Pest, ha a felszabadult fővárosiak nem akarták volna túllicitálni egymást abban a tekintetben, hogy ki szenvedett többet. Az egyik arról panaszkodott, hogy neki kellett a partizánok által lerakott aknákat felszednie a vasúti sínek közül, a másik arról mesélt, hogy ötszáz kilométert tett meg gyalog, állandó légitámadás és géppuskatűz közepette. A vetélkedő folytatódott, amikor emberünk az ostrom alatt a pincében a patkányok között megélt hónapjairól regélt, s mikor havat nyelt víz helyett. S persze egy harmadik túlélő sem maradt adós, aki ötvened magával egy marhavagonba volt bezárva, és mire célba értek, már csak húszan maradtak. Felesége halálos betegen fekszik a kórházban, neki meg sietnie kell a Ludas Matyi szerkesztőségébe, mert most van a lapzárta, ugyanis gyűjtött nekik száz remek viccet! Ez a történet is igazolja Karinthy Ferenc írását a pesti humorról, amelyben a szerző megállapítja, hogy: „A magyar ember mindig a humor segítségével tudott élni, és túlélni!” Amíg más országok a történelem kihívásaira nagy hadsereget, flottákat, légierőt hoztak létre, hadvezéreket neveltek, mi ezek helyett a humort választottuk. Ezt a humor-orvosságot évtizedeken át Mikszáth, majd Molnár Ferenc, Rejtő Jenő, Heltai Jenő, Karinthy Frigyes szállította. Ennek a humornak az ereje az igazsága volt. Amikor az egyszeri katona a lövészárokból átkiabál az ellenséghez: „Halló, ne lőjenek, itt emberek vannak!” Pest felszabadulása után lassan elkezdődött a romeltakarítás, és végre élveztük a szabadságot, ami csak azért nem volt teljes, mert nagy volt a flamó! Abban az időben annak a kenyérnek is örültünk, ami olyan kemény volt, hogy fűrésszel vagy baltával lehetett csak felszeletelni. Erre az időszakra nem volt célszerű idézni a bibliai tanítást: „Ha megdobnak kővel, dobd vissza kenyérrel!”, mert ha valakit ezzel a kenyérrel dobtunk volna vissza, az Dávid parittyájának lövedékével lett volna egyenértékű – csak hogy a Bibliánál maradjunk. A lovak sem az istállóban vagy a lóversenypályán voltak, hanem elhalálozva az utcán hevertek. Gyakran lehetett látni, amint a sok éhező, önkéntes hentes a nyílt színen feltrancsírozza az elhullott állatokat. Combját, farát és egyéb nemesebb testrészeit kihasították, és batyujukba tették. Ez volt az első – korát megelőző – önkiszolgálás Magyarországon! Otthon aztán pompás lópörkölt került az asztalra.

Akkortájt az árak az égig szöktek. A magyar infláció megelőzte az összes többi háború sújtotta országot. Ebből a korból származik Tabi László: Tájékoztatás a zsír áráról című humoreszkje, amely hűen adja vissza, milyen rohamosan emelkedtek az árak percről percre: „Kedden, a déli órákban elterjedt a híre annak, hogy a zsír kilója már kilencvenezer pengőbe kerül. Az a körülmény, hogy egy kiló zsír ára százezer pengő, élénken mutatja, hogy a fogyasztóközönség mennyire ki van szolgáltatva a feketepiacnak. Ki tud manapság százhúszezer pengőt adni egy kiló zsírért? Lehetetlen állapot, hogy amikor egy kiló zsír százötvenezer pengő, a fizetések nem emelkednek megfelelő arányban. Kétszázezer pengőt csak az tud ma adni egy kiló zsírért, aki feketézik. Mert a kisember számára ez a kétszázötvenezer pengő nagy pénz. Háromszázezer pengőért sokat kell dolgozni, amibe egy kiló zsír kerül. Valamikor háromszázötvenezer pengőért, vagyis egy kiló zsír áráért sarokházat lehetett vásárolni.

Itt tenni kell valamit! A négyszázezer pengős zsírt csak az tudja megfizetni, akinek van annyi pénze, hogy egy kiló zsírért ötszázezer pengőt adjon. Mert bizony ma ennyibe kerül fél kiló zsír.”

Azért volt ennek a kornak még egy hercig oldala: a szovjet katonáktól kaptunk ugyan klebát{1}, de cserébe gyakran pisztolyt szegeztek a járókelők kobakjához, mondván: „Davaj, csaszi!{2}” és tudván, hogy nem mindenki perfekt orosz nyelvből, rámutattak a karórájára, és metakommunikációval követelték annak lecsatolását és átadását. Én a Vörös Hadsereg egyik katonájának mindkét karján fél tucat karórát láttam. Nem csoda hát, hogy elkobozták a Szabadság című napilap azon májusi számának példányait, amelyben a következő hír jelent meg: „A szovjet csapatok Berlin alatt állnak. Berlin órái meg vannak számlálva!” A fenti órazabrálásnak van egy utóélete, mely a pesti aszfalthumor terméke. Sok évvel később, amikor az Óra-Ékszer Kereskedőház kirakataiban ez a reklámszöveg volt olvasható: „Szovjet órák érkeztek”, egy pesti polgár felkiáltott: „Bemegyek, hátha az enyém is köztük van!”

Persze a közbiztonság is több sebből vérzett. A sajtó gyakran adott hírt arról, hogy az éjszaka folyamán, a főváros több kerületében orosz egyenruhát viselő alakok levetkőztettek több polgári személyt, és ruháikat elsajátították. Ez a rejtélyes fogalmazás – tudni illik, hogy „orosz egyenruhát viselő” – azt hivatott sugallni, hogy nem igazi szovjet katonák vetkőztettek, hanem olyan pesti útonállók, akik nem átállották magukat orosz egyenruhával álcázni. A rendőrség az ilyen incidensek felderítésére és elhárítására, létrehozott egy speciális nyomozóegységet, az úgynevezett R-csoportot. Erre az intézkedésre a Pódium Kabaréban{3} a humoristák egy kis tréfában azonnal lecsaptak. A szín egy éjszakai utca járdája, ahol három gatyára vetkőzött férfi gubbaszt. Arra sétál egy járókelő, aki szörnyülködve konstatálja, hogy itt is vetkőztetés történt, és kérdi a kárvallottaktól, hogy miért nem hívták az R-csoportot. Mire a válasz: „Mi vagyunk az R-csoport!” Ezek azok a bizonyos koalíciós idők voltak, amikor a Kisgazdapárt a nemzetgyűlési választásokon a szavazatok 57 százalékát kapta. Tildy Zoltán lett a kormányfő, majd később köztársasági elnök, és Nagy Ferenc a miniszterelnök.

Nos, ennyit a társadalmi háttérről, amikor is az újjáépítés elkezdődött. Sorjában nyíltak a kávéházak és a bárok. Elsőként a vendéglátás zászlóshajója, az EMKE KÁVÉHÁZ{4} nyitotta meg kapuit. 1945 januárjának végén azonban még nem hittem volna, hogy a több belövést kapott kávéház ilyen gyorsan talpra áll. Nemrég még a Blaha Lujza téren, a villamossínek helyén tankcsapdák és úttorlaszok voltak, és mindenfelé elhullott lovak hevertek. „Vajon mikor lesz a romok helyén kávéház?” – morfondíroztam magamban, mivel egy évvel korábban, még ott sétáltam a körútra néző nagy üvegablakok előtt, amelyek mögött a Nemzeti Színház néhány jeles alakját láttam kvaterkázni. Nevezetesen Uray Tivadart, Major Tamást és Makláry Zoltánt. Azért mentem erre, mert őrült autogramgyűjtő voltam, és a Nemzeti Színház művészbejárójához az EMKE előtt vitt el az utam, ahogy Lajtai slágeréből is tudjuk: „Hétre ma várom a Nemzetinél, ott ahol a 6-os megáll. Szemben az EMKE cigánya zenél…”

Nos, visszatérve erre a látványra, nem tudtam elképzelni, hogy lesz-e olyan őrült, aki az infláció hónapjaiban pénzt áldoz egy romhalmazra. De aztán kiderült, mégis létezik, mégpedig egy Flaschner Ernő nevezetű megszállott személyében. 1947-re újjávarázsolták az EMKE kávéházat. Az első emelet magasságában megjelent az első nagy fényreklám is, miszerint: „Iskolában nem lesz daci, ha majd Guttmann-ruhát hord a Laci.” Persze nem volt problémamentes ezeknek a helyeknek a működése, mivel 1945 után a szórakoztató szféra hagyományos helyszíneit, a mulatókat elsősorban a baloldali képviselők az új rendszer ellenségeinek menedékeként azonosították, amely gyakorlatilag megpecsételte sorsukat. Úgynevezett vigalmi adóval próbálták ellehetetleníteni, vajmi kevés sikerrel. Mindezek ellenére az EMKE élt és virágzott. Itt játszott TABÁNYI MIHÁLY és zenekara, s akkoriban az EMKE volt az ország közepe, hiszen ott léptek fel a legnagyobb sztárok. Tabányi aranycsapata: Kovács Gyula dobolt, a Pegéék – először az idősebb, majd az ifjabb – bőgőztek, Turán László zongorázott, Beamter Jenő vibrafonozott, a hawaii gitáron Balogh Géza, a ritmusgitáron Kovács Andor játszott. Csaknem tizenhét éven át zenéltek. Kísérték Honthy Hannát, a Latabárokat, Kapitány Annit, Fényes Katót, Karády Katalint, továbbá a pályájukat ott kezdő Záray Mártát és Vámosi Jánost, Galambos Erzsit s Feleki Kamillt, aki ragaszkodott ahhoz, hogy egy duettben Erzsi legyen a partnere. Erzsi a grillben este tíz és éjfél között szerepelt, aztán a 6-os villamossal pendlizett át a Moulinbe, ahol pedig éjféltől táncolt. A kor bálványa, a nagy szívtipró énekes, a bársonyos, behízelgő hangú LANTOS OLIVÉR is fellépett, akinek a „Van egy kislány, Anikó, rózsás tünemény” kezdetű dal volt a nagy slágere. A Pesti Műsor 1947. szeptember 19-i száma szerint, az EMKE Grill 1947 szeptemberétől 1949 januárjáig revüt mutatott be. Utolsó előadását, amelynek címe Nászút hetesben, 1949. január 21-én tűzték műsorra.

Tabányi Mihály

KAPITÁNY ANNI a pesti szórakozóhelyek dédelgetett kedvence volt. Hazánkban több mint kétszáz lemeze jelent meg. Ő volt az első, aki az amerikai slágereket a leghitelesebben tolmácsolta. 1948–1953 közötti időszakban, Amerikában, Kanadában és Izraelben is koncertezett, s végül New Yorkban telepedett le. Fellépett a Carnegie Hallban, s emellett Manhattan legrangosabb klubjaiba is hívták. Búgó hangja és magyaros temperamentuma mindenkit elbűvölt. (Hat nyelven énekelt!) Leghíresebb dalai: Te vagy a fény az éjszakában; Tizenhat éves volt és szőke; Joseph, Joseph; Szalmaláng; Baracknyílás idején; Gyertyafénykeringő.

Az EMKÉ-vel kapcsolatban meg kell említeni Kalmár Pált, a „tangókirályt”, aki a nótaéneklés koronázatlan királya volt. Olyan dalokkal vált népszerűvé, mint a Ha eljönnél a kávéházba, beszélnék veled, te szőke gyerek; Adj egy édes csókot, drága kisbaba; Londonban, hej, van számos utca; Néha-néha visszatérnek a tavaszi álmok; Akácos út; Szép vagy, gyönyörű vagy, Magyarország. Ez utóbbi nótájával az ’50-es években kivívta maga ellen a pártállam haragját, mivel szerintük ócska irredenta dallal fertőzte népünket. Letiltották a színpadról, majd kitelepítették. Gáspár Sándor, SZOT-főtitkár (aki a fronton Kalmár sofőrje volt) közbenjárására engedték haza. Nekem is volt vele egyszer virtuális kapcsolatom, amikor 1987-ben Gobbi Hildával közösen terveztünk gálaműsort az Erkel Színházban, Száz sztár az új Nemzeti Színház javára címmel. Ebben a nyolcvanhét éves Kalmár Pál is vállalt fellépést. Sajnos a koncert különböző okokból nem jött létre, pedig ez lett volna búcsúja a közönségtől. Ezernyi hangfelvétele felölelte az összes népdalcsárdást, továbbá a tangó- és fox táncdalokat. Nyolcvannyolc éves korában távozott közülünk.

A korabeli röplapokon hirdették még Kertay Lilit és a remek komikát, Mariettát. Az EMKÉ-ben fellépő művészeknek az új korszellemnek megfelelő dalok is a repertoárjukon voltak: Szénát hordanak a szekerek, én a bakon ülök teveled. A kommunista kultúrpolitika irányítóinak tetszett ez a nóta, mert szerintük ez már nem giccses álművészet, hanem a népi demokrácia új ízeit, aromáit idézi meg. Új íz ide, új aroma oda, Lantos Olivér 1951 februárjában a „szabadságot választotta”. Vele ment Karády Katalin, a legendás díva, mivel akkoriban már kitaszítottnak érezte magát.

(KITÉRŐ: Karády távozása nagyon megrázott, mivel kamaszkorom nagy ideálja volt, s a háború alatt számtalan slágerét fújtam a suszterinasokkal együtt: Holdvilágos éjszakán; Hamvadó cigarettavég; Ezt a nagy szerelmet tőled kaptam én; Ez lett a vesztünk, mind a kettőnk veszte. Sőt volt szerencsém egy színpadon is szerepelni vele, mint liftboy az Operettszínház Sybill című előadásában. Amikor csak tehettem, kifejeztem hódolatomat iránta, például akkor is, amikor 1987-ben a Szín-házibuli című szilveszteri tévéműsoromban Karády-klubot hoztam létre, amelyben fél tucat Karádyra hajazó színésznő – Bencze Ilona, Faragó Vera, Hernádi Judit, Kánya Kata, Kishonti Ildikó, Tordai Teri – Karády-slágerekkel ostromoltaVitray Tamást.)

Tabányi Mihállyal volt szerencsém együtt dolgozni a Nemcsak a húszéveseké a világ című tévéműsorban, és a közelmúltban meg is látogattam Hidegkúton, az otthonában. Misi kedvesen, viszont másfél éves gödöllői versenygyőztes, világbajnok pulija, a Ludas Matyi Pityke elég barátságtalanul fogadott. Pályájáról tucatnyi albumot mutatott, de fényképet nem akart adni egyikből sem, míg végül felesége megkönyörült rajtam, és kaptam néhány olyan fotót, amiből több is volt. Elmesélte, hogy tudomása szerint jelenleg ő az egyetlen harmonikaművész a világon, aki nagyzenekari kísérettel is játszik például versenyműveket. A hegedű volt az első hangszer, amit tanult, de hamar kiderült, hogy sokkal jobban izgatják az akkordok, mint a szólisztikus hangzás, s így zongorán folytatta a tanulmányait. Közben talált rá a harmonikára, ami még gazdagabb összhangzat-lehetőséget tartogatott számára. A Zeneakadémián viszont orgona és gordon szakon végzett, majd kántor lett, de mivel abból nem lehetett megélni, áttért a könnyűzenére. Kodály Zoltán, aki szintén a tanára volt, sokáig „haragudott a harmonikára”. Egy alkalommal erdélyi, marosszéki, moldvai táncokat játszott neki, és akkor azt mondta a mester: „Ja, hát ez más! Elismerem koncerthangszernek a harmonikát, de csak akkor, ha Tabányi játszik rajta.”

{1} kenyér

{2} Ide az órát!

{3} Pethes Sándor és Békeffy Gábor vezetésével 1945–1949 között a VI., Nagymező utca 11. szám alatt működött, mely napjainkban a Radnóti Színháznak ad otthont. (A Szerk.)

{4} Nevét az 1885-ben alakult Erdélyi Magyar Közművelődési Egyesületről kapta. (A Szerk.)