Börcsök Mária

Közös takarónk, ha már szétesett

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó helyett

Közös takarónk, ha már szétesett

Másodfeleségek

Karrier vagy családi élet?

Gertrudis panasza (Karrierista nő a középkorban)

Madáchék közös takarója

Nem boldogít a hosszú házasélet

Nincs szépség, csak az ifjú bőrben

Öreg legények szerelme (Az érem másik oldala)

Még egyszer a szépségről

Ki szeret és párra nem találhat

Impresszum

Előszó helyett

A hajdani természetrajzkönyvek állításai és a természettudományok eredményei közötti különbség nem szokta felháborítani az embereket. A változás miatt nem beszélnek romlásról, hanyatlásról, ellenkezőleg, fejlődést emlegetnek. A világ keletkezésére, a természeti jelenségekre adott réges-régi magyarázatokat meghaladta az idő.

Tört tojásnak alsó fele

Válik alsó földfenékké,

Tört tojásnak felső fele

A felettünk való éggé,

Sárgájának felső fele

Fényes nappá fenn az égen,

Fehérjének felső fele

A halovány holddá lészen;

– olvashatjuk a Kalevalában, amit a finn Elias Lönnrot karjalai ősmondákból állított össze. (Némi ellentmondás, hogy az összetört tojást egy, a Vízasszony tengerből kiemelkedő térdén költő kacsa tojta – a világ teremtése előtt. )

A görög vallás alaktalan ősanyagzűrzavarának képzelt Khaoszból eredeztette a világot, melyből előbb a sötétség, majd a világos nappal keletkezett, aztán megszületett Gaia, a Föld, aki Uranoszt, az eget szülte, és aztán a felesége lett.

Ez valamivel közelebb van a teremtés Mózes I. könyvében, a Genezisben szereplő leíráshoz, de az is hat napra zsugorítja a jelenlegi állapot kialakulását. Nem tud evolúcióról, repülőgyíkokról, dinoszauruszokról, ősemberekről, akiket ma már minden óvodás ismer. Nyilvánvaló tehát, hogy ezeket a mesés magyarázatokat nem kell szó szerint venni, ahogy azt Ferenc pápa kifejtette, hiszen Isten csak azon a nyelven tudott üzenni az emberiségnek, melyen az akkori emberek értettek.

A szent könyvek szó szerint értelmezése az erkölcsi tanítások terén is életveszélyes, amit a dzsihadistáknak a 610-ből származó Korán betűihez való megszállott ragaszkodása is bizonyít.

A megmaradáshoz nem helyben maradás, hanem továbblépés szükséges.

Hajt az idő gyorsan, rendes útján eljár,

Ha felülünk, felvesz, ha maradunk, nem vár;

– adja Lajos király szájába a maradi Toldit oktatgató szavakat az egyébként konzervatívnak tartott Arany János.

És a katolikus egyház – ha nem is látványos pálfordulásokkal – de szép csöndben törekszik erre Ferenc pápa bölcs intelme is ezt bizonyítja, hiszen az a jezsuita teológus, régész, a pekingi ősember felfedezője, Teilhard de Chardin, aki azt hirdette, hogy a tudományos eredményeket el kell fogadni és integrálni a vallásos hitbe, nemrég még „fekete báránynak” számított. Művei indexen, az egyház tiltólistáján szerepeltek, ami egyébként azóta szintén megszűnt.

Nyilvánvalóvá vált, hogy a Föld életkorát kiszámító, a kozmoszban megfordult, más égitestekre műszereket juttató emberiségnek nem lehet hat napos teremtésről beszélni, sem arról, hogy a föltámadt, tehát élő, lélegző Jézus Krisztus kétezer éve ül az oxigén nélküli, sok-sok mínusz fokos hidegben a testtel nem rendelkező „Mindenható Atyaistennek jobbja felől”.

De – ismétlem – nem lehet előírni egy olyan erkölcs parancsait sem a mai ember számára, mely megszűnt világból, rabszolgatartó, patriarchális társadalomból származik.

Az apajogú társadalomban például az apaság elismerése jóhiszeműségen alapult (tudományos bizonyításra a DNS felfedezéséig nem volt lehetőség), logikus volt tehát, hogy a nőt szigorú ellenőrzés alatt kellett tartani. És nemcsak feleségként, de férjhez menetele előtt is, hiszen hogyha házasságkötés előtt megtermékenyült, ismeretlen származék bitorolhatta volna a törzshöz, nemzetséghez való tartozás jogát, örökölhette a rangot, a családi vagyont.

Ebből következik, hogy az érintetlenség, a tisztaság a nő legjobban dicsért, legfontosabb tulajdonsága lett. És ez tulajdonképpen állattá degradálta. A cári udvarban például még a tizenhatodik, tizenhetedik században is bábákból, rangos vénasszonyokból álló bizottság nyúlt bele a cárevicsek menyasszonyába, hogy a szűzhártya meglétét ellenőrizze. Ez roppant megalázó lehetett. Nem kevésbé az, hogyha a férj a nászéjszakán konstatálta, hogy megelőzték, teketória nélkül kidobhatta, sőt meg is ölhette a „rásózott ringyót”.

Mivel ma már az apaság megállapításának van biztos módszere, mi több a gyógyszeres fogamzásgátlást is felfedezték, a szüzesség nem vált olyan rettentő fontossá – még a királyi családokban sem. A svéd király fia például nemrég vezetett oltár elé egy mozgalmas életű, harmincéves celebet.

Az „esemény utáni” tabletták pedig arra is lehetőséget adnak, hogy a lányok se hagyjanak ki még egy előre nem tervezett, szép éjszakát sem, és ami még fontosabb, megvédi őket annak kényszerétől, hogy nemi erőszak esetén esetleg egy rossz génekkel rendelkező, agresszív bűnözőtől kelljen gyereket szülniük.

Mivel a fogamzásgátlás megszabadította a nőket a kiszolgáltatottságtól, nem kellett kislánykoruktól beléjük verni a nemi érintkezéstől való félelmet és iszonyt. Így aztán a nők is vállalni merték, hogy ők is örömet lelnek a szexben és vágynak rá, nem csak a férfiak. Ezt szokták romlásnak, züllésnek nevezni.

De hát micsoda erény az, ami csupán a következményektől való félelmen alapul? Micsoda ártatlanság, amit sokszor orális szexszel, maszturbálással próbáltak megőrizni?

Az erkölcsök romlásának másik nagy ismérve sokak szerint a válások számának növekedése. Pedig ez is a fejlődés következménye.

Régen a házasságtörő nőt megkövezték, vagy a férj ölte meg, hisz erre még a keresztény törvényhozás is lehetőséget adott (gondoljunk csak Szent László törvényeire). A férfiak hűtlensége nem háborította fel a társadalmat. A nőket türelemre intették. Még a híres görög demokráciában sem voltak jogaik. Még a saját otthonukban sem járhattak szabadon Az andrónba például, abba a terembe, ahol férjük lakomákat rendezett, nem tehették be a lábukat, hiszen itt csak prostituáltaknak és zenészlányoknak volt helye. (A két szakmát gyakran összevonták.) Azt hiszem, ezt ma a legkonzervatívabb háziasszonyok sem lennének hajlandóak elviselni.

Azt meg végképp nem, hogy férjük beköltöztesse szeretőjét a családi házba. Pedig még egy királynőnek, Klütaimnésztrának is el kellett volna tűrnie férje szeretőjét, akit skrupulusok nélkül hozott magával Trójából – ha a lány meg nem hal az úton.

De nem ő volt az egyetlen nő, akivel Agamemnon távolléte alatt „szerelembe vegyült”. Sőt az egyikről az egész görög sereg előtt kijelentette, hogy jobban szereti, mint a törvényes feleségét. Az ilyesmit a mai feleségek válóoknak szokták tekinteni.

Többek között ezért emelkedik a válások száma. No meg azért, mert a tévhittel ellentétben nő az életkor is.

Az emberek viszonylag fiatalon döbbennek rá, hogy a házasságuk elsivárosodott. Hajdanán a harmincöt-negyvenéves „öregasszonyok”, és az ötven-, hatvanéves „aggastyánok” könnyebben belenyugodtak ebbe, mint manapság ilyen korban aktív, ambiciózus kortársaik. És nőttek a lehetőségek nemcsak a férfiak, hanem a nők számára is, akik a vallások kialakulásának idején a házak falai között éltek. Nem tudtak írni és olvasni, a gyülekezetekben hallgass volt a nevük.

Most viszont a nők nagy része férfiakkal, mások férjeivel tölti a napot hivatali szobákban, tárgyalóteremben, laboratóriumban, színházi próbán, filmforgatáson és ki tudja még, hányféle munkahelyen. Munkájukhoz saját házastársuk esetleg nem is ért. Az életük értelmét jelentő eredményeket nem tudja értékelni.

A munkával együtt járó családias együttlét, a névnapok és a sikerek közös ünneplése, de már a koedukált tanulás is újfajta, bizalmas kapcsolatot hozott létre a két nem között, akik még a huszadik század első évtizedeiben is csak házastársaik jelenlétében vagy gardedám felügyelete alatt érintkeztek egymással.

Mindez a férfi és női erkölcs közötti különbséget éppúgy megszüntette, mint a hivatások, sportágak közöttit. Az értékes munkát végző, kiváló eredményt produkáló nők semmivel sem tisztességtelenebbek, ha szeretőt tartanak, mint a köztiszteletben álló férfi házasságtörők, mint amilyen például Ferenc József, Metternich herceg, gróf Andrássy Gyula, a bordélyokat sűrűn látogató gróf Apponyi Albert, Rákóczi, Kossuth, Wesselényi vagy éppen az öccse feleségével ágyba bújó Széchenyi István.

Közös takarónk,
ha már szétesett

Tanár koromban egyszer az érettségi írásbeli dolgozat választható témái közt szerepelt egy ilyen cím: „Hitvesi szerelem a magyar költészetben”.

Az eligazításon gyorsan számba vettük a gyerekekkel, hogy ki jöhet számításba a törzsanyagban szereplő költők közül. Petőfi, Ady, Radnóti – sorolták. Én hozzátettem, hogy okvetlen nézzék meg Tóth Árpádot is.

Petőfi versei szerintem nem számítanak igazán feleséghez írott verseknek, noha házasságkötés után születtek. Petőfi ugyanis férjként látta először meztelenül Júliát, akkor fogta kezébe szelíden hullámzó kebelét, akkor tette – nagy harcok árán – először magáévá őt.

Ady Csinszka-versei se tanúskodnak hitvesnek szóló forró szerelemről. Lehet, hogy a házasságot nem is hálták el – ahogy a régi frazeológia az első közösülést nevezte –, erre céloz legalábbis Csinszka az Életem könyvében.

Ady sokáig „bátyjaként” nevezte magát a rámenős kislánynak válaszoló leveleiben, miközben életének legtisztább, legnagyobb szerelmét Dr. Machlup Henriknével élte meg, akit verseiben Mylittának nevezett.

Első személyes találkozásuk Csinszkával se gyújtotta lángra szívüket Inkább olyan volt, mint egy rémálom: a költő az előző napi tivornyázás után állított be Csucsára szakadtan, hullazölden. Csinszka, aki „kimulatott” férfit még nem látott, majd elájult. De magánéleti válsága, anyagi problémái, no meg a tomboló háború miatt Ady mégis elvette a menedéket jelentő csucsai kastélyban élő, jól szituált úri kisasszonyt. „Jóvátehetetlen szamárságot követtem el” – számolt be róla öccsének.

A házasság valóban zátonyra futott Csinszka egészséges életmódot akart erőltetni folyton ivó, cigarettázó férjére, aki – hogy meneküljön – besoroztatta magát katonának. Meglepő módon alkalmasnak találták. Ekkor azonban ráeszmélt, hogy a gránátbőgésnél és a golyózápornál mégiscsak jobb a házasság, és végtelen hálás lett feleségének, amiért minden követ megmozgatott leszerelése érdekében. Ebből a hálából született a boldog házasság érzetét keltő versek sora, köztük az Őrizem a szemed is.

De a problémák nem szűntek meg. Ady öngyilkossági tervekkel foglalkozott, ezért felhozták Pestre egy szanatóriumba. Itt megismerkedett egy fiatal kislánnyal, akivel hajlandó volt még kirándulgatni is Csinszka kétségbeesve rohant, hogy hazavigye.

1917-ben aztán végleg Pestre költöztek Csinszka apjának, az elhalálozott Boncza Miklósnak a lakásába. Ady egészségi állapota egyre romlott, egyre visszataszítóbb lett. Tóth Árpád így számol be erről Nagy Zoltánnak 1918-ban írott levelében: „Talán tudja, hogy Ady rémesen beteg. […] Lépten-nyomon elveszti a kontaktust a külvilággal, értelmetlenül és mereven bámul a levegőbe. Ha szól, dühösen és erőlködve összerántja a szemöldökét, belekezd a mondatba, de pár szó után artikulálatlan dadogás és hörgés következik, a rossz fogakra boruló nagy, puha szájszélek hüllős lágysággal és reszketéssel tapogatnak a levegőbe…”.

Elképzelhető, milyen késztetést érezhetett Csinszka, hogy ezt a szájat megcsókolja. De ha megteszi, férje akkor se nagyon érzékelte volna. 1919. január 27-én aztán meghalt szegény. És így özvegye a tőle megszokott rámenősséggel ostrom alá vehette az Ady Endre költői trónját megöröklő Babits Mihályt.

A harmadikként említett költő, Radnóti Miklós Tétova ódája azonban tényleg a hitvesi szerelem verse. A meghitt, hétköznapi idillé, amiről minden szerelmes álmodozik.

József Attila hatalmas verskatedrálisának, az Ódának lezárását egy gyermeteg Mellékdalocska jelenti a csobogó vízről, sülő húsról, közös ágyról, melybe a magas hajnali égből is boldogan alászáll, aki szerelmes. Radnóti Tétova ódájában is megvan a békés vacsora, csak nem sült húst, hanem mézes kenyeret esznek, megvan az „ahol én fekszem, az az ágyad” motívuma, a közös elszenderedés boldogsága, de nem az elképzelt idillt, hanem egy nyolc éve együtt élő pár mindennapját emelve ódai magasságba.

Igaz, az egyszerű mindennapot már megfenyegette a nem mindennapi gonoszság, az antiszemitizmus veszélye. Radnótit 1940 szeptemberében behívták munkaszolgálatra. Először Szamosveresmarton, majd a tasnádi büntetőtáborban dolgozott. Szalmazsákon vagy szétszórt szalmán, mosdatlan, horkoló idegen férfiak közt töltötte éjszakáit. Az önálló, nyugalmas otthon, a mellette szunnyadó feleség éppoly messzeségbe került, amilyen messzeségben volt a kamaszkori álmodozások idején.

Bár néhány hónap múlva hazaengedték, 1942 július 1-jén újabb behívót kapott. Először Élesdre került, aztán a hatvani cukorgyárba, majd egy pesti ládagyár következett. De művészbarátai összefogtak érdekében, aláírást gyűjtöttek, így 1943 tavaszán ismét hazaengedték. Nem sokkal ezután írta meg a Tétova ódát. Talán ez is magyarázat arra, hogy az eseménytelen családi este miért magasztosul ilyen meghitt, szép ünneppé.

Békés időkben viszont a több éve együtt élő párok gyakran panaszkodnak arra, hogy egyhangú lett az életük: „Sietünk haza, mosakszunk, vacsorázunk, aztán lefekszünk, és ez így megy napról-napra.”

Hát még ha nem több éve, hanem már évtizedek óta vannak együtt! Ez régmúlt időkben alig-alig fordult elő. A nőket a szülések, a férfiakat a katonáskodás tizedelte, valamint mindkét nemet a járványok is, amiket a higiénia hiánya, a szennyezett ivóvíz és az orvostudomány fejletlensége okozott. Ebből következik, hogy sokszor a sírig tartó házasságok nem tartottak addig, mint a bontóperrel végződő maiak.

Az ország tele volt csonka családokkal és igazi árvákkal, akiknek még annyi lehetőségük sem volt, hogy bántalmazás, kisemmizés esetén különélő, de mégiscsak élő apjukhoz forduljanak. Az viszont igaz, hogy nem kellett az elhagyott szülő mocskolódását sem hallgatniuk, ami igencsak megmérgezi a mai válási árvák életét.

A korai öregedés és halálozás miatt a szexuális vonzerőnek nem kellett olyan soká kitartania, mint manapság. Az ötvenes férfiak már aggastyánnak számítottak, a nők pedig már negyvenes éveik végén ráncos öregasszonynak, amilyennek Erzsébet királynét látta a korfui konzul, akinek sikerült őt fátyol nélkül megpillantania.

Ma viszont, amikor ezek a korosztályok – különösen a városi polgárok, értelmiségiek – még fiatalnak érzik magukat, nem hajlandók belenyugodni abba, hogy örömtelen kapcsolatban éljenek még hosszú éveken keresztül. Ez pedig a válások számát ugyancsak növeli. Valljuk be, még az is ritka, hogy hét év együttélést kibírjon a lobogó vágy és a szerelem.

Ezért mondhatjuk, hogy Tóth Árpád Esti sugárkoszorúja az egyetlen iskolában tanult vers, mely a hitvesi szerelem kritériumának megfelel. Ugyanis nem a pályatárs iránti háláról, a szerelem születésének emlékéről vagy visszabűvöléséről szól, hanem magáról a zuhogó, mély zenével megeredő szerelmi érzésről, amit a Kedves kezének érintése vált ki. Tizenkét évnyi ismeretség után! (Legalábbis a Tóth Árpád-kötetben 1923 szerepel a vers írásának dátumaként. ) A huszonöt éves költő és a tizenhat éves Lichtmann Annuska 1911-ben találkoztak először. A bátor kislány – dacolva korának álszent erkölcseivel – hamarosan az imádott Pádié lett. 1917-ben házasodtak össze, és az Esti sugárkoszorú írásának idején a Werbőczy (ma Táncsis Mihály) utca 13-ban éltek együtt, és már megszületett egyetlen kislányuk, Tóth Eszter is.

A válásokat a hívők és a moralisták hajlamosak a kor züllöttségének számlájára írni, pedig annak a következménye, amiért az emberiség évszázadok óta harcolt, hogy a házasságok ne a szülők akaratából, hanem szerelemből köttessenek. A szerelem pedig mulandó. „A boldogan éltek, míg meg nem haltak csak a mesében létezik” – mondta Fellini, akinek legendásan boldognak hitt házassága egy idő után már hűtlensége miatti cirkuszokból állt. „A férfi számára a monogámia nem természetes. Testi felépítése folytán nem monogám alkat. A monogámia magát a zsarnokságot jelenti ösztönei fölött.”

Szerintem a nők jelentős része szintén nem monogám. (Persze monogámia alatt nem azt kell érteni, hogy valaki egyszerre csak egyet szeret, hanem, hogy egész életében egyetlenegyet. )

Inkább arról van szó, hogy a nő nem lehetett nem monogám. Először is a sok terhesség, szülés, szoptatás sok hónapot lefoglalt aktív életéből. Másrészt aktív élete is rövidebb volt, és még ma is rövidebb, mint a férfié, aki nemzőképességét szerencsés esetben a sírig elviheti. A női klimax viszont elég korán, a negyvenes évek legvégén, illetve az ötvenes évek elején beköszönt (aki későn szül, annál kicsit később), és ez a szexuális vonzerőt akkor is lecsökkenti, ha a kapcsolat nem családalapítás céljából jönne létre. Fogamzásképtelen, elvirágzott nőket – hiába a botox-injekció, arcplasztika – ritkán tekintenek nőnek, ritkán ostromolnak emésztő szenvedéllyel a férfiak. Ezért a nők a klimaxhoz közeledve és a klimax után egyre jobban kapaszkodnak a partnerükbe. De szépségük teljében éppúgy beleszeretnek másba, mint a férfi, különben nem szólna Catullus óta annyi költő a női hűtlenségről. Nem mondanák Hamlettel, hogy „gyarlóság, asszony a neved!”

Csak hát az apajogú társadalomban, ahol a férjnek joga volt évszázadokon át hűtlen asszonyát megölni, jobban beleprogramozták a lányokba, hogy a testi kapcsolat halálos vétek. Még a tizenkilencedik században is kirekesztette a társadalom az olyan nőt, akinek házasságon kívül született gyereke. Igaza van Kopátsy Sándornak, aki Történelemszemléletem című könyvében azt állítja, hogy a fogamzásgátlás lehetősége jobban hozzájárult az emancipációhoz, mint a választójog.

Régen az asszonyi hűtlenség csak gyermeteg módon nyilvánulhatott meg Radnóti Miklós, akiről már említettem, hogy munkaszolgálatosként a hatvani cukorgyárban dolgozott, naplójában megírta: egy munkásnő megsúgta neki, hogy a barátnőjének nagyon tetszik. Ő maga viszont Radnóti barátjával rokonszenvezik. „De nem kell mindjárt rosszra gondolni. Nem akarunk viszonyozni. Asszonyok vagyunk, urunk van, csak itt a gyárban az a szokás, hogy mindenkinek van valakije. Nem akarunk mi semmit, de olyan jó, ha az embernek ideálja van.”

Bizony jó. Egy szimpatikus főnök, egy sármos kolléga, egy kutyát sétáltató, jóképű szomszéd színt vihet az elszürkült házastársi kapcsolatba.

A leghűségesebb férfiaknak is szokott „ideáljuk” lenni, bár a férfiak általában megpróbálják az éteri kapcsolatot előbb-utóbb valódi viszonnyá tenni.

De azért ismertem olyan nős férfit is, aki nem tette. „Az egész napom legszebb néhány perce – mesélte nekem –, mikor ebédszünetben átmegyek a szomszéd bazárba valami apróságot venni a szép eladólánytól, mert olyan kedves mosolya van. Pénteken már szomorú vagyok, hogy hétvége jön, és nem láthatom.”

A házastársi hűség sokszor plátói hűtlenségből áll, amit ártatlan dolognak tartunk, pedig tulajdonképpen veszélyesebb, mint egy testi érintkezés. Abban a pillanatban ugyanis, ha egy férjet-feleséget egy új arc varázsa kezd „csordultig betölteni”, az azt jelenti: a régi szerelemnek vége. A házasságtörés tulajdonképpen megtörtént. De ezt lényegtelenebb dolognak tartjuk, mint a nemi aktust. Hát az volna a minden? És épp az idealista morál mondja ezt, holott a lelki tényezők elsőbbségét hirdeti?

Ezek szerint Petrarcának az ágyasai jelentették a mindent? Laura és közte nem volt semmi? Juhász Gyula és Anna között sem volt semmi az Ancsa szolgálóval, vagy a kis színésznőkkel lebonyolított ölelkezésekhez képest?