Horváth Péter

Szerelem
első vérig

Noran Libro

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Impresszum

Ha valaki megkérdezte volna Fügét, milyen is az a város, ahol az iskolai szüneteket leszámítva immár negyedik éve lakik, megvonta volna a vállát, vagy azt felelte volna a kollégiumi mosdó tükre előtt begyakorolt belmondós mosolyával:

„A bég nem alkuszik!”

Esetleg azt válaszolta volna:

„A munkásosztály a paradicsomba megy.”

Utálta a kérdéseket, és imádott moziba járni.

– Olyan vagyok, mint a természet – magyarázta a nagy fülű Kis Lajtának a zuhanyozóban. – Csak a helyesen feltett kérdésekre válaszolok, azokra se szívesen. A kérdések megzavarják az embert, nem lehet rájuk egyértelműen felelni. Méricskélni, totojázni, germózni kell velük, ráadásul egyik szüli a másikat, elveszik az embertől az időt.

– Miért? – Kis Lajta engedelmesen szappanozta a haverja izmos hátát. – Mire kell neked az idő?

– Az éjszaka rablásra való! – grimaszolt Füge, és beállt a zuhanyrózsából záporozó meleg víz alá. – Nem felesleges kérdéseken kell tökölni, Lajtuskám – bugyogta –, hanem élni kell, világos?

– Hát igen – bólogatott Kis Lajta eltűnődve. – Tudod, néha az az érzésem, hogy te egész egyszerűen hülye vagy, Fügedi.

Füge a törülközőjét a dereka köré tekerve kiviharzott a mosdóból. Belebújt a kedvenc piros trikójába, az emeletes vaságyak között botorkálva magára rángatta a rövidnadrágját, beleugrott a tornacipőjébe, és kirobogott az oroszlánszagú hálóteremből, ahol a többiek még javában húzták a lóbőrt. A lépcsőn futtában kötötte meg a cipőfűzőjét, vigyorogva elsasszézott a földszinti naposasztalnál gubbasztó álmos elsőéves előtt, s mire az eltáthatta volna a száját, kivágtatott a kollégiumból.

Bár hat óra már elmúlt néhány perccel, a nap csak most készült felbukkanni a szalámigyár mögül. Friss, vízszagú pára gomolygott a folyó fölött. Füge egyenletes, ruganyos léptekkel futott a régi hídon az óváros felé. Szerette ezeket a reggeli futásokat. Ilyenkor nem gondolt senkire és semmire, felesleges kérdések se bosszantották. Sprintelt néhány métert, visszafogta magát, élvezte az izmaiban munkáló erőt.

Tizenhét éves múlt; magas, jóvágású, barna hajú, barna szemű srác volt, cikcakkban pisiltek utána a lányok. Iparművészeti szakközépiskolában tanult, grafikus szakon. Szabadidejében szaxofonozott, moziba, diszkóba járt, vagy a haverjaival lógott a városban, amelynek zöldarany kupoláit és ezüstös tornyait éppen előhívta a felbukkanó napkorong fénye a kósza köd mögül.

Az óváros felől biciklicsengők hangját hozta a meglebbenő szél, kisvártatva feltűntek a hídon a kerékpárosok. Harminc-negyven lány és asszony kerekezett az újvárosi ruhagyár felé. Közöttük csíkos trikós, göndör hajú srác ugrabugrált, nyihogva rávert egy-egy pedálozó nőstény gömbölyű ülepére.

– Mi van, öcsike? – mordult rá az egyik. – Azt hiszed, tied a világ?

– Miért? – vágott vissza a fiú. – Talán nem az enyém?

Füge a híd korlátjához húzódott, de a göndör hajú srác már észrevette, kikanyarodott a biciklisek közül az úttest közepére, és rákiáltott:

– Helló, Füge!

– Helló, Csacsa!

– Mi van? Meleg csákány?

– Ja! – fújtatott Füge.

– Gerincre, apukám! – nevetett utána a másik. – Ne sajnáld!

Füge nemzetközi kézjelzéssel válaszolt a havernak, megpördült a sarka körül, azután futott tovább. Csacsa az éjjel nem aludt a koleszban, örökké nőket kajtatott, ezúttal valószínűleg sikeresen. Ami azt illeti, mindig sikerei vannak. Ha egy-egy vidéken játszott vízilabdameccséről hazajön, a srácok mindjárt körbeveszik a hálóteremben. Csacsa a mérkőzést kezdi nekik elemezni, a srácok felhördülnek: „A bulákat mondd, a csajokról dumálj!” És akkor leadja az esedékes sztorit: szüzek esengtek a kegyeiért, elvált asszonyok karmolták véresre a hátát, elhanyagolt családanyák tárták szélesre előtte kapujukat. „Ez az élet – vigyorog ilyenkor –, nem a mohácsi vész!”

Repülőgép kanyarodott a híd fölé, könnyű, fehér pamacsokat bocsátott ki magából. A pamacsok szétterültek, kibomlottak a légben, darabkáik lassan, lebegve szállongtak lefelé. Füge elkapott egyet közülük.

„SZÍNESBEN SZEBB A VILÁG –
FUJICOLOR!”

Összegyűrte a zöld léghajót ábrázoló röpcédulát, lekanyarodott a híd oldallépcsőjén, átvágott a múzeumkerten, átrohant a Béke sugárút széles betonján, az első sarkon jobbra, a másodikon és a harmadikon balra fordult, végül lelassította a lépteit. Felszedett néhány apró követ a járda mellől, megcélzott egy ablakot, és elhajított egy kődarabkát. Semmi nem történt. Már a harmadik kő koccant az ablaküvegen, amikor végre meglebbent a függöny, s az ablakban megjelent Ágota álmos macskaképe. A lány megdörzsölte a szemét, nyújtózkodva beletúrt rakoncátlan, kócos, szőke fürtjeibe, a fiúra mosolygott. Füge percekig elnézte volna ezt a csakis neki szóló hajnali pantomimet, de hirtelen vége szakadt az előadásnak, a lány eltűnt az ablakból, és a függöny összezárult.

– Minek futkos ez ide minden reggel? – kérdezte rosszallóan Ágota partvisforma nagyanyja a lakás két szobáját elválasztó ajtóban. – A végén még teherbe ejt!

– Ablakon keresztül? – kacagott Ágota, majd hízelkedő mosollyal indult a piszkos rózsaszín hálóingben veszteglő öregasszony felé. – Ne fesd az ördögöt a falra, nagyikám! Csak azért futkos, hogy edzésben legyen!

Füge már ismét a hídon fújtatott. A folyó közepe fölött megállt, körülpillantott. Nyugatra a folyó szikrázva tűnt el a messzeségben, északon a színház kerek kupolája, a dóm kettős tornya és az óváros patinás háztetői ragyogtak. Ellátott közöttük a Mars térig, ahol régen vándorcirkuszosok ütötték fel a sátrukat, bohócruhás zsonglőrök gyakoroltak egykerekűjükön, s a gyerekeknek ötven fillérért megmutatták a ketrecbe zárt, szomorú szemű vadállatokat. Manapság piaci élet zajlik a téren, a lacikonyhák és a bóvlit áruló butikok pavilonjai között csencselőktől koreai számítógépet, román konyakot, afrikai nemi bajt szerezhet be az embert, ízlése szerint. A buszpályaudvar is a téren kapott helyet, mögötte felsejlett a teret lezáró börtönépület komor, szürke tömbje, keleten a szalámigyár toronyháza mögött lakótelepi ablaksorok villogtak a reggeli napsütésben, míg délre az újvárosi liget és az ártéri erdősáv zöldje hunyorgott.

Füge többször tévedt el szándékosan a liget kanyargós ösvényein egy-egy alkalmi bigével. A lányok hagyták, hadd keresse az utat a blúzuk alatt vagy a nyakszirtjükre simuló selymes pihék között. Némelyik készségesen megbotlott az első alkalmas gyökérben, csak hogy belekapaszkodhasson a fiúba, és maga mellé ránthassa a puha földre. A lányok ilyenkor pihegve feküdtek a lombsátor sötét sűrűjében, szemük mohón világított. Füge mégis dolgavégezetlen kecmergett fel mellőlük, hiába kulcsolódtak a nyaka köré a lánykarok forrón és követelőn. „Mit tudom én, hogy miért? – vonta meg a vállát, valahányszor Csacsa rákérdezett. – Nem érdekel annyira az eksztázis” „Szerintem te gazolsz!” – nevetett Csacsa. „Mit csinálok?” „Félsz.” „Ugyan mitől?” „Attól, pofikám, hogy nem sikerül!” „Már miért ne sikerülne?” „Elélvezni mindenki tud! – jelentette ki Csacsa. – De tisztességesen megdugni egy bigét, hogy érezze is a szerencsétlen, hogy most aztán tényleg meg lett dugva…! Az azért nem akármi.” „Te csak tudod…” – morogta Füge. „Igen! – vigyorgott a másik. – Én tudom.”

Most, hogy a kollégium lépcsőjén feltrappolva ismét benyitott a mosdóba, megérezte magán a haver kaján tekintetét. Csacsa nagy műgonddal borotválta nem létező szőrszálait, a mosdó tükréből vigyorgott Fügére.

– Na megvolt?

– Vigyázz, nehogy megvágd magad! – Füge egy szabad mosdókagylóhoz lépve szappanozni kezdte a hóna alját.

– Wilkinson! – nevetett rá a borotválkozó haver.

– Attól kinől? – érdeklődött fapofával Füge, de nem folytathatták szellemdús ütésváltásukat, mert az ügyeletes beordított a mosdóba.

– Hálószemle, fütyikéim!

– A rend! – emelte fel horgas mutatóujját Dzsokkó tanár úr, miután az egyik hálólakó szekrényének felső polcáról mindent a földre söpört. – A rend! – Talányos mosollyal sétált el a nyitott szekrényeknél felsorakozott srácok előtt. Néhány elkésett ürge tisztelettudóan ráköszönt, és sietve helyére állt.

Dzsokkó egyszer csak megdermedt, a levegőbe szimatolt.

– Mi ez?

Füge és Csacsa merev vigyázzban állt Kis Lajta csukott szekrénye előtt. A szekrény japánul énekelt.

Mint valami szimatot fogott vadászkutya, Dzsokkó odacsörtetett, bekopogott a szekrényajtón.

– Szabad?

A szekrény egyre hangosabban dalolt.

Dzsokkó ábrándos tekintetét Csacsára emelte.

– Kinyitná?

Csacsa kitárta a szekrény ajtaját. Odabent a nagy fülű Kis Lajta kuporgott.

– Szív küldi szívnek szívesen…

– Egy hét kimenőelvonás – bólintott Dzsokkó. – Az egész hálónak – tette hozzá nyájasan, és kacsázó léptekkel kifelé indult.

Kis Lajta megbántva szólt utána:

– Miért? Hamis volt?

Ágota könnyű, nyári overallban indult el hazulról, öt perccel nyolc után. Soha nem tudott idejében útnak indulni. Hosszan válogatott a ruhái között, míg végre felöltözött, és megmutatta magát a tükrének. A tükör incselkedve szólt hozzá:

„Szép vagy, szép vagy, de tudd meg…”

– Fújd fel magad! – Ágota bosszúsan nyelvet öltött a tükörre, átöltözött, majd ismét elébe állt. A tükör megint a szekrényhez zavarta, és ez így ment, amíg a nagyanyja véget nem vetett a hancúrozásnak.

– Hiába húzod az időt, fiam, olyan szép úgyse leszel, mint én voltam a gazdaszínkör előadásán, Tyukodon, ahol pásztorlánykát adtam a Nyári szerelemben!

Ágota sötét pillantást vetett a hajdani pásztorleányra.

– Elég régen volt már az a Nyári szerelem!

– Jaj, régen volt, fiam, de én olyan szép voltam, olyan gyönyörű…! – illegette magát a matróna. – Gondold csak el! Darázsderék, széles csípő, meglehetős kebel… A szolgabírónk tövig rágta a pipája szárát a gyönyörűségtől!

– És én? – toppantott Ágota. – Én miért születtem ilyen nagy kezűnek, nagy lábúnak, nagy fenekűnek?

– Volt szebb is a kórházban – nevetett a nagyanyja –, de anyád téged választott. Na, kapkodd magad, elmúlt nyolc óra megint. Siess!

Ágota nem tudott sietni. Soha nem ment ugyanazon az útvonalon az iskolába. A régebbi és az újonnan épített házak hangulatosan váltogatták egymást, a külső körutat és a négy sugárutat leszámítva az utcák girbegurba kanyarokat vetettek, s bármerre tévedt közöttük, mindenütt talált egy régi, romantikus kapualjat, szeszélyes vonalú ereszcsatornát, barátságos teret, meghitt szegletet. Az alsó rakpart kövein horgászok ücsörögtek, fent, a mellvéd mentén babakocsit tologattak a kismamák. Ráérősen baktatott el közöttük. Utcaseprő gép zakatolt el mellette, magába szippantva a földön heverő, gyűrött röpcédulákat. Fénylabdák úsztak a folyó felszínén. A múzeum előtt beindították a szökőkutat. Felszaladt a múzeum fenséges timpanonja alá vezető széles lépcsősoron a jobb oldali támfal tetején hasaló kőoroszlánhoz. Az oroszlán farokbojtjának kőtányérjában gyufásdoboz hevert. Lehajolt érte, kinyitotta. A dobozból vékony bőrszíjra fűzött kerek, lyukas kavics került elő. Mosolyogva felkötötte a nyakláncot, azután kitépett egy lapot az első keze ügyébe kerülő füzetéből, s fekete filctollal ráírta: „SZERETLEK”. Összehajtogatta a papírszeletet, belegyömöszölte a gyufásdobozba, a dobozt visszatette az oroszlán farkának gyűrűjébe, és leszaladt a lépcsőn.

Az osztály már javában dolgozott a rajzteremben, amikor megérkezett. Az előtérben bosszankodva átöltözött a munkaruhájába. Felesleges volt annyit vesződnie a tükrével, ha Füge úgyis ebben a bő, festékfoltos hacukában pillantja meg. A rajztáblájára felerősített egy lapot, maroknyi rajzszénnel és egy gombóccá gyúrt monopol radírral felszerelkezve ellopakodott a borostás tanár mögött, és leült a helyére.

Füge megbűvölve nézte.

Ágota sokáig szöszmötölt, míg végre rápillantott. Mosolyogva mutatta nyakán a bőrláncot. Füge lopva körülsandított, de a többiek a rajzukkal voltak elfoglalva, vagy mint Csacsa, Pihorek Marit figyelték. Pihorek volt a legszebb lány az osztályban, fekete hajú, leopárdtestű, dögös nőstény. A srácoknak csorgott a nyáluk érte, de Pihorek csak Heroldot, a borostás rajz- és matektanárt tüntette ki a kegyeivel.

Herold most is neki magyarázott.

– Mindig a leglényegesebb arányok és irányok felvázolásával kezdjük az alakrajzot. Ha majd tisztában lesznek az anatómiával, felőlem a fülénél is elkezdhetik, és befejezhetik a farkánál.

Pihorek Mari a tanárra emelte fekete tekintetét.

– Ott fogjuk befejezni, tanár úr.

Herold sápadtan kihúzta magát.

– Miért nem vágatja le a haját?! Szántszándékkal rontják a periferikus látásukat!

Mindenki röhögött.

– Ha a skiccekkel elkészültek, hozzáfoghatnak a krokizáshoz. Hogyan fognak hozzá?

– A sötétet elválasztjuk a világostól – felelte Füge. – Ahogyan az úristen tette annak idején!

– Fügedi úr! – lépett közelebb a fiúhoz a tanár. – Nem ártana, ha néha el is hinné, amit mond. – Az osztályhoz fordult. – Ha nem tudnák, magukon múlik a jövő. De milyen lesz az a jövő? Erre feleljenek nekem!

Füge elhúzta a száját: megint egy kérdés, amivel nem érdemes tökölni. A jövő ugyanolyan érdektelen és megfejthetetlen, akár a múlt, amelyről csak egymásnak ellentmondó, homályos magyarázatokat hallani. Igaza van Csacsának. Úgy kell felfogni a dolgokat, ahogyan ő teszi. „Öregem – mesélte a reggeli hálószemle után –, a bula hétszer őrült meg alattam, azazhogy fölöttem speciel, mert én egy hintaszékben ültem, ő meg az ölemben sikálta magát. Közben ment a tévéhíradó, háború itt, értekezlet ott, a faterja meg a muterj a előttünk zabáltak az asztalnál, mi meg végigkeféltük mögöttük a nagyfilmet, a hírhátteret, a Kapcsoltamot, a képújságot, az összes reklámot, aztán hagytuk, hadd sisteregjen a hangszóró, hadd ugráljanak a képernyőn azok a villámló mákszemek; az öregek ülve elaludtak a tévé előtt. De hajnali háromkor megszólalt az a kurva vekker, felébredt a vasutas, hátranéz, látja persze, hogy nagyon adom a lovat a lány alá. Mit, azt mondja, a saját lányomat, a saját lakásomban?! Végigkergetett a fél városon. Úgyis megtudom, ki vagy, azt mondja, megtudom, és kiheréllek! Persze soha nem tudhatja meg, csórikám, mert még én se tudom, hogy ki vagyok, de nem is érdekel, öregem! Tök ász? Makk alsó? Egykutya. Nem beszélve arról, hogy a nevemet nem mondtam meg a lányának. Kint szedtem fel a Tisza-parton, nem kellett bemutatkozással húzni az időt, tapadt a csaj, hát én megadtam neki rendesen. Ez az élet, haverom, óne zsenír, belevágni a közepébe!”

Igen, gondolta Füge Ágotára pillantva, belevágni.

Nem emlékezett pontosan, mikor kezdődött közöttük ez a dolog. Három évig észre se vette, holott osztálytársak voltak. Ő a városi nyomdába járt gyakorlatra, Ágota a kőfaragó szakosokkal az iskolaudvar elkerített szegletében kopácsolt ormótlan fakalapácsával, vagy az üvegfalú műteremépület földszintjén gyúrta az agyagot minden csütörtökön. Ezek szerint csütörtök volt. Szeptember első vagy második csütörtökje. Aznap kapta meg otthonról anyja kereseti igazolását. Mielőtt a nyomdába ment volna, beugrott a papírral az iskolába. Az udvaron futott össze Ágotával, de szó szerint: egymásnak rohantak. „Bocs.” „Ne haragudj, észre se vettelek.” Álltak, mint valami élőkép. Ágota kőporos, kék overallt viselt, a hacuka nagy volt neki. Szőke haja bolond varkocsba kötve ficánkolt a tarkóján, a szemében mókusok hancúroztak. „Helló!” „Szia!” Mindketten ugyanarra akartak kitérni, azután egyszerre léptek a másik irányba is. A fejük ismét összekoccant. „Hé, ez már fáj!” – nevetett Ágota. Füge meggondolatlan csókot cuppantott a lány homlokára, és beszaladt a gazdasági iroda ajtaján.

Aznap semmi nem sikerült neki a nyomdában, egymás után borogatta fel a festékes tégelyeket, a szedőteremben nekigyalogolt a kihúzva felejtett szekrényfiókoknak. Nem hallotta, ha szólították. „Mi a baj, Fügedi? – A mester rosszallóan csóválta a fejét. – Csak nem szerelmes, édes gyermekem? A szerelem elveszi az erőt, aláássa az egészséget. Cudar egy dolog!” „Hülye úr…” – morogta Füge, és szinte azonnal belezuhant a papírkosárba. Ekkor már az egész csoport rajta mulatott. „Mi van, elkapták a farkadat?” „Szőke vagy barna?” „Ó, a szívkirály…” „Mi van? – vigyorgott rá Csacsa is. – Elment az eszed, hogy egy szűzikébe zúgtál bele?” „Fenét – legyintett bosszúsan Füge. – Ha nagyon akarja, megdugom és passz.”

De se megdugásról, se passzról nem volt szó.

Félszavakat váltottak hebegve, az utcán kóvályogtak, beültek egy moziba, de Füge még a kezét sem fogta meg a lánynak. Utána megint órákig flangáltak, a filmművészet nagy kérdéseiről tartottak egymásnak kiselőadást. Ágota közölte, hogy mindenképpen régész lesz, mert a régészetnél nincs nagyszerűbb dolog. Másnap elcipelte Fügét a múzeumba, ahol a fiúnak mindenféle köveket kellett nézegetnie. Bólogatott, igen, ez aztán tényleg nagyszerű, sose gondolta volna meg ilyenek. Kétszer hazakísérte a lányt, egyszer csókolóztak is, de mire igazán belemelegedhettek volna, rendőrségi dzsip fékezett a ház előtt, és Ágota beszaladt a kapun. Csacsának persze azt mesélte, hogy megdugta a csajt a kapu alatt. „Végre – nevetett Csacsa –, kezd megjönni az eszed!”

Ágota állt meg mellette a szünetben.

– Írtam neked az oroszlánhoz! De ne olvasd el, jó? Nem volt ideje felelni, a lány kalimpáló lábbal szaladt

tovább a folyosón a kémia előadóterem felé. Istenem, hogy fut ez? Akár egy fóka. Muszáj volt nekem egy ilyen debellával kezdeni? Na jó, a debella talán túlzás, de akkor is. Mint egy jegesmedvebocs. Ráadásul szőke.

– Mindegy – mondta magának –, óne zsenír.

Becsöngettek.

Írt az oroszlánhoz, töprengett az utolsó órán, miközben a történelemtanárnő a fordulat évéről magyarázott a tábla előtt. Mit írhatott? Talán szakítani akar. Valaki azt mondta, komoly udvarlója van odahaza. Lökött egy manus lehet, ha épp egy ilyen bulával vannak komoly szándékai. Tessék, sárga overallba öltözött, mintha nem tudná, hogy a sárga nem áll jól neki. Persze ha lefogyna egy kicsit…

Ágota egyenes derékkal ült a padban, nem nézett hátra, pedig érezte, hogy a fiú figyeli.

– Nagyon érdekelheti a nődet a demokratikus átalakulás! – vigyorgott Csacsa.

– A dolgozók pártja meghirdette a hároméves tervet – magyarázott a táblánál a tanárnő. – Az ország népe egy emberként vetette bele magát a termelés lendületébe, de se a mezőgazdaság szocialista átszervezése, se az iparosítás nagyigényű programja nem hozta meg a kívánt eredményt, így aztán az ötvenes évek elejére…

Füge kibámult az ablakon. Kit érdekel a történelem? Duma az egész. Mindenki mellébeszél. Még arról a nyomorúságos házi történetről se lehet kideríteni az igazat, aminek a végén a szülei elváltak egymástól. Azóta az anyja úgy váltogatja a pasasait, mint más nő a harisnyáját. Ha találkoznak, az első kérdése mindig az, áll-e még a zászló, mint a sakkórán, vagy leesett-e már. „Veszítsd el a szüzességedet, fiacskám!” Úgy beszél a szeretkezésről, mintha a rumba alaplépéseit magyarázná a tanítványainak. Füge ilyenkor elsomfordál a közeléből, feltesz egy lemezt, vagy előveszi szaxofonját. Az anyja megsértődik, jelenetet rendez, krokodilkönnyeket hullat. „Meg fogok halni! – zokogja. – Bennem van a halál, érzem! De addig igenis úgy élek, ahogy nekem jólesik!”

– …tehát a j övő órán röpdolgozatot írnak a szocializmus korai szakaszáról! – hallotta meg a történelemtanárnő hangját. – Gondolkodjanak el a múlt és jelen összefüggéseiről, és egyáltalán, gondolkodjanak!

Összekapkodta a könyveit, begyömöszölte őket a kék kisbőröndjébe, és kicsörtetett az osztályból.

– Várj! Füge, hallod? – Ágota lélekszakadva rohant utána. – Ne nézd meg! Ne olvasd el! Várj…!

Füge könnyedén futott előle, egyre nőtt közöttük a távolság. Odalent a folyón a kajakosok küszködtek az árral. A régi híd alatt összeszűkült a víz, kemény sodra volt. Füge átfutott a híd part fölött futó betonszalagja alatt, elsprintelt a szökőkút mellett, felszáguldott a lépcsőn a kőoroszlánhoz. Kibontotta a gyufásdobozt, széthajtogatta a benne talált papírszeletet. Nem akart hinni a szemének. Lepillantott. Ágota a támfal mellett állt a füvön, félrebillentett fejjel nézett fel rá, a szeme ragyogott. Füge elrugaszkodott a támfal tetejéről, kitárt karral repült lefelé. A következő pillanatban káromkodva üvöltött fel:

– Az isten verje meg! A bokám!

– Majd én befáslizom neked! – hajolt fölébe huncut mosollyal a lány. – Persze csak akkor, ha te is akarod.