Alexander G. Thomas

Megszállottak

A Tesla-hadművelet

– regény –

Noran Libro

Tartalom

Prológus

1. fejezet  INDULÁSOK

2. fejezet  ÉRKEZÉSEK

3. fejezet  GÉPEMBEREK

4. fejezet  HULLÁMOK

5. fejezet  KIVÁLASZTOTTAK

6. fejezet  BEAVATOTTAK

7. fejezet  ESÉLYEK

8. fejezet  ÚJJÁSZÜLETÉSEK

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

A műben szereplő személyek, helyszínek és események túlnyomó többsége valóságos, ám a regény cselekménye fikció.

Vagy talán mégsem?!

„Mindent és mindenkit, ami vagy aki a múltban

nagyszerű volt, megpróbálnak nevetségessé tenni,

legyőzni és eltüntetni – de hiába, mert végül megerősödve,

nyertesen kerülnek ki a küzdelemből.”

Nikola Tesla

PROLÓGUS

1943. január 7-én New York-i szállodai szobájában holtan találták minden idők egyik legnagyobb zsenijét, a modern kor atyját, a szerb származású Nikola Teslát.

Szép kort, nyolcvanhat évet élt meg.

Számtalan találmánya az elektromotortól a távirányítóig ma is meghatározó eleme mindennapi életünknek.

Az általa lefektetett elvek alapján használunk ma vízerőműveket, radart, rádiót, mikrohullámú sütőt, mobiltelefont és sok-sok más eszközt.

Az újságok és a társasági hírek folyamatosan beszámoltak életének legfontosabb eseményeiről – hatalmas sikereiről éppúgy, mint óriási kudarcairól.

Halála után számtalan műben emlékeztek meg róla, amelyek mérnöki munkája mellett különc egyéniségét is mélyrehatóan tárgyalták.

Alakja ma is gyakran feltűnik az irodalomban és a filmvásznon éppúgy, mint az UFO-hívők vagy a jövőkutatók könyveiben és internetes felületein.

A New Yorker Hotel 3327-es szobájában tehát egy szép, kerek élettörténet zárult le, amelynek látszólag minden részletét jól ismerjük.

Látszólag.

1. FEJEZET

INDULÁSOK

New York, 1943. január 8.

– Főnök, törjük be az ajtót! – szólt Hunt ügynök társának, aki szokás szerint éppen mogyorót majszolt kockás szövettel bélelt ballonkabátjából. Az idősebb ügynök bal zsebében voltak a még érintetlen termések, míg az üres héjakat a jobb zsebében gyűjtötte.

Szakadatlan karmozgása két zsebe és a szája között azonban öt percen belül immáron másodszor is megszakadt. Pár pillanattal ezelőtt az zavarta meg a táplálkozásban, hogy a lift megállt az emeleten, és két feltűnően magas, ballonkabátos férfi készült kilépni belőle, ám amikor meglátták a folyosón várakozó két ügynököt, zavartan motyogtak valamit, és gyorsan visszaléptek a csillogó üvegfülkébe, amely rögtön elindult velük lefelé. Másodszorra Hunt ügynök meglepő felszólítása állította meg a kezét.

– Na mi lesz már, Percy?! – nógatta társát Hunt újra.

Foxworth{1} ügynök arca őszinte csodálkozásra váltott. Nem az lepte meg, hogy fiatal társa a keresztnevén szólította, hiszen sosem tartották be a főnöki utasítást, miszerint Prérifarkasnak és Földikutyának kellene hívniuk egymást, mert ezt végtelenül röhejesnek tartották. Még azt is értette, hogy az állítólag Nobel-díjra is jelölt, nagyon idős tudós szobájába Hunt ügynök miért akar csak úgy betörni, hiszen a szemében a fiú egy igazi címeres ökör volt, akitől nem lett volna túlságosan meglepő egy ilyen akció.

„Vízszintes 3: Halloween elengedhetetlen kelléke, hat betű. TÖKFEJ”, jutott a rejtvényfejtő megszállott Foxworth eszébe a tökéletes meghatározás.

Az ajtó betörését felvető Huntra meredő Foxworth csodálkozó arckifejezése leginkább annak volt köszönhető, hogy társa kezében egy gyönyörű, art deco stílusú kulcstartón egy nem kevésbé míves kulcs függött, a kulcstartón pedig négy számjegy állt: 3-3-2-7. Ugyanaz a négy, mint az ajtó felett.

– Steve fiam, miért is akarod betörni az ajtót?! – tette fel a költői kérdést, miközben tekintetét a kulcsra függesztette, de valójában tudta a választ: a srác már nem volt egészen magánál.

Néhány hete kapta meg a behívóját, így szíve most már hevesen zakatolt, kevés esze pedig ott járt, ahová másnap hajnalban indulnia kellett: valami Új-Guinea nevű istenverte sziget sötét dzsungele mélyén fanatikus japcsik fognak ész nélkül lövöldözni rá.

Azaz a pokolba tartott…

* * *

Nem volt kérdéses Foxworth számára, hogy valami komoly gond van a 86 éves feltalálóval, hiszen hajnalban távcsövén át meglepve látta, hogy hiába kopogtattak Tesla ablakán éhes galambjai, a tudós nem etette meg őket, amit pedig sosem mulasztott el az elmúlt csaknem évtizednyi időben, amióta az FBI a Nyolcadik sugárút egyik szemközti ablakából figyelte őt.

A madarak minden reggel öt óra húsz perc körül jelentek meg az ablakpárkányon. Eltotyogtak a tudós ablakáig, aki pontosan öt óra huszonöt perckor felhúzta az ablakot, és eléjük szórta az étkezéseiből gondosan összegyűjtött morzsákat. A tudós ilyenkor néhány percig szeretettel nézte őket, főleg három kis kedvencét: Athost, Porthost és Aramist, ahogy az ügynökök elnevezték őket, mivel ezek a galambok szinte Tesla testőreivé váltak.

Az öreg zseni ezt követően meghallgatta a félhatos híreket a rádióban, majd pizsamából kényelmes pamut kezeslábasba öltözött, és belekezdett kimerítő reggeli sétájába. Összenyitotta két szállodaszobáját, amelyeket az utóbbi néhány évben sosem hagyott el, és az így keletkezett tizenkét méteres távon fordult megállás nélkül oda-vissza, oda-vissza, mintegy két és fél órán keresztül. Foxworth kiszámította, hogy a vézna vénember így naponta 8-10 mérföldet sétált fel és alá a szobáiban. Aztán pontban nyolckor a tudós megivott egy liter kristályvizet, lezuhanyozott, felöltözött, megreggelizett, végül odaült az íróasztalához. Az ügynökök minden mozdulatát feljegyezték, így e szokásairól is kimerítő részletességgel írtak.

Pontosabban csak ezekről, mivel más említésre méltó sosem történt vele. A vénember élete számukra végtelenül unalmasnak tűnt. Egész nap dolgozott, reggel 9-től este 6-ig, majd vacsora után este 8-tól éjjel 3-ig. Vagyis ez nem volt ilyen egyszerű…

* * *

Foxworth nehezen vallotta be magának, de csaknem három és fél évig tartott, mire rájött, hogy a tudós mit is csinál egész nap a foteljében, miközben kifelé bámul az ablakon. Dolgozott. Azonban úgy, ahogyan az ügynök azelőtt még soha senkit sem látott dolgozni.

Percy apja Purvisban, a fűrészmalomban naphosszat fenyődeszkákat vágott, pokoli porban és zajban. Az munka volt.

Édesanyja, aki német bevándorlóként, nyelvtudás nélkül csak igen keservesen talált magának munkát, a helyi elmegyógyintézet magatehetetlenre szedált betegei alatt cserélte a lepedőket és az ágytálakat. Az is munka volt, méghozzá átkozottul kemény munka.

Foxwortht fiatalkorában a nyári szünetekben apja beadta a vasúthoz, ahol a sérült sínek javításán dolgozott. Az aztán munka volt a javából. Roppant nehéz fizikai munka, hiszen mázsás síndarabokat kellett ide-oda cipelni, forgatni, kalapálni, csiszolni.

De ülni egész nap egy fotelben, és csak bámulni az ablakon át… Az is lehet munka?! Aztán rájött. Lehet!

Foxworth ügynök ugyanis kicsit sem volt buta ember. Nem véletlenül lett az USA egyik legbefolyásosabb emberének, J. Edgar Hoovernek{2} a személyi asszisztense alig három évvel azt követően, hogy belépett az FBI-hoz.

A megfigyelések üres óráiban keresztrejtvényt fejtett, esténként pedig rengeteget olvasott, mégpedig kizárólag igényes szépirodalmat. Mérhetetlen tudás halmozódott fel benne, betartva apja egykori intését, aki Swift Gulliverjét és más, hasonlóan remek könyveket olvasva fel neki már kiskorában megértette vele, hogy milliomos ugyan sosem lesz belőle, ám attól még gazdag, nagyon gazdag lehet – legalábbis tudásban, műveltségben és érzelmekben…

Foxworth így tehát szép lassan rájött Tesla egyik titkára: az aggastyán fejben dolgozott. De nem úgy, mint mások. Sokan gondolkoznak valamin, aztán papírra vetik gondolataikat. Ő azonban nem ezt tette.

Tesla kitalált valamit – általában egy gépet vagy más berendezést –, majd elképzelte annak legkisebb részleteit is. Fejben összerakta az alkatrészeket, elindította a masinát, aztán megfigyelte működését, kijavította hibáit, tökéletesítette funkcióit, csinosítgatta küllemét, fejlesztette hatékonyságát.

Ez sokszor hetekig, hónapokig tartott nála.

„Függőleges 33: háromdimenziós emlékezet, két szóban. VIRTUÁLIS MEMÓRIA”.

Munka közben Tesla klasszikus zenét hallgatott a rádióból (Edison iránti ellenszenve miatt sohasem hanglemezről), és kibámult az ablakon, mintha csak a szélfútta felhőket nézte volna. Valójában a munkadarab mélyén járt. Aztán egyszer csak fogta jellegzetes zöld ceruzái egyikét, és percek alatt hihetetlen precizitással lerajzolta az egészet, az utolsó csavarig, ellátva a szükséges szöveges magyarázatokkal, kiegészítésekkel. Jegyzeteiben sosem volt javítás, áthúzás vagy radírozás. Csak akkor vetett papírra valamit, amikor az a fejében már tökéletesen összeállt.

Foxworth majdnem napra pontosan kilenc éve követte a tudós életét, hiszen Tesla 1934. január 2-án költözött az alig néhány évvel korábban megnyílt ultramodern szállodába, a New Yorkerbe, és azóta az ügynök felügyelte a megfigyelését. Azt is tudta, hogy nem véletlenül ezt a lakhelyet választotta az idős ember, aki korábban már számtalan más hotelben is lakott.

Az épületben éppen 1083 szoba volt, ami hárommal osztható szám, így eleget tett a tudós egyik közismert bolondériájának, aki a hármas számjegy megszállottja volt.

„Függőleges 6: egy bizonyos szám rögeszmés használata, tizenegy betű. ARITMOMÁNIA”, ugrott be a beteges ragaszkodás ezen formájának pontos megnevezése az ügynöknek.

Tesla mindig háromszor járta körbe a Bryant Parkot, majd hazatérés előtt háromszor megkerülte a New Yorkert is, amikor még kijárt a szabadba sétálni.

Az ügynökök először azt hitték, hogy a tudós le akarja rázni esetleges követőit, de aztán megfigyelték, hogy mindent a hármas szám bűvöletében csinált: az ételét mindig három részre osztotta, háromszor mosott kezet, aztán itt volt a három galamb is…

Előfordulhatott, hogy csak egy ősi katolikus rítust követett, amint Buillon Gottfried is tette 1099-ben, amikor a Jeruzsálem visszafoglalására indított végső támadás előtt seregével háromszor megkerülte a várost, hogy megtisztulást nyerjen.

Persze lehet, hogy ortodox pap édesapja miatt tisztelte túlságosan is a hármas számot, mint a Szentháromság jelképét.

„Vízszintes 21: Ír szent, aki országa jelképévé tette a háromlevelű lóherét, hét betű. PATRICK”, gondolta erről Foxworth.

Az sem kizárt, hogy matematikai gondolkodása vezetett a legkisebb „szerencsés” prímszámhoz fűződő bizarr viszonyához. De a legvalószínűbb mégiscsak az volt, hogy egyszerűen kilométerhiánya volt: imádott sétálni, viszont a park és a hotel közötti alig negyedórás táv nem volt elegendő számára, így kicsit kipótolta azt…

* * *

A New Yorker szálloda arról nevezetes, hogy minden megtalálható benne, amire csak egy vendégnek szüksége lehet: műtővel felszerelt saját kórház, műjégpályája, négy saját rádióadó és millió más szolgáltatás, mint például a világ legnagyobb borbélyüzlete. Ezek révén a vendég mindent megtalál a falakon belül is, ha nincs kedve kimenni a hatalmas épületből. Ha viszont diszkréten mégis el kívánja hagyni azt, akkor az utcai kijáratok mellett egy csodás, art deco csempékkel dekorált, föld alatti folyosón keresztül egyenesen a Pennsylvania vasútállomásra juthat…

A szálloda éttermében akkoriban harmincöt szakács és egy kisebb hadseregnyi egyéb alkalmazott leste a vendégek minden óhaját, így Tesla furcsa étkezési szokásait is könnyen ki tudták elégíteni. A tudós mindig pontosan 20 óra 10 perckor kezdett vacsorázni, miután telefonon megrendelte az ételt. A saját szállodáján kívül néha-néha a Delmonico’s vagy a Waldorf Astoria konyhájáról rendelt, főként amikor nagy ritkán látogatója akadt. Mindig csak az ügyeletes főpincérrel volt hajlandó beszélni, és elvárta, hogy személyesen ő is szolgálja fel – az általában meglehetősen egyhangú – rendelést. A tudós utolsó éveiben szigorúan vegetáriánus kosztra tért át, így szinte kizárólag kenyeret, tejet, mézet, zöldségeket és frissen facsart gyümölcsleveket fogyasztott – meglepő módon viszont gyümölcsöket soha…

A hotel mosodájának óriási volt a kapacitása, így zokszó nélkül tűrték Tesla elvárását, aki az étkezésenkénti tizennyolc tiszta damasztszalvéta mellé napi negyvennyolc frissen mosott kéztörlő törülközőt is kapott, mivel kényszerbetegsége miatt naponta több tucat alkalommal mosott kezet, mindig háromszor, külön-külön törülközővel szárítgatva meg kezét.

„Függőleges 21: tisztaságmánia, tizenegy betű. ABLUTOMÁNIA”, jutott Foxworth eszébe ez a ritkán használt kifejezés.

Tesla vacsora után gyakran pasziánszozott egy fél órát, majd furcsa szokásának engedve lehúzta zokniját, és nagylábujját húzogatta, százszor az egyik lábán, százszor a másikon. Egy újságcikk szerint hitt abban, hogy ez hatásosan stimulálja agysejtjeit.

– Bárcsak ez ilyen könnyen menne… – sóvárgott Foxworth, amikor erről olvasott.

Mindezek után Tesla megfürdött, majd visszaült az íróasztalához, és legtöbbször hajnalig újra gondolataiba merült. Ablakából közben rácsodálkozott a fényesen csillogó Chrysler Buildingre, és New York millió más fényére: a neonokra, a lámpafényben úszó sugárutakra, a kisebb utcák lámpafűzéreire, az épületeket megvilágító reflektorokra és a számtalan világító lakás- és irodaablakra. A kivilágított város csodás fényei mind-mind neki és találmányainak voltak köszönhetőek, mert az ő váltóáramú rendszere nélkül még mindig Edison ötlettelen egyenáramát használnák, annak millió és egy nyűgével-bajával, így a fényár helyett csak itt-ott pislákoló villanykörték halvány derengése látszana a Nagy Almában, a külvárosok pedig esténként sötétbe burkolóznának.

Lefekvés előtt aztán a zseni mindig ivott még egy pohárka whiskey-t, amit a hosszú élet legfőbb biztosítékának tartott, ezért sosem mondott le róla…

* * *

A New Yorker még egy egyedülálló különlegességgel is bírt: az alagsorában állt a világ legnagyobb magánerőműve, amely akkora teljesítményre volt képes, hogy egy harmincötezer lakosú kisvárosnak is elegendő energiát biztosíthatott volna. Arra nem tudtak rájönni az ügynökök, hogy vajon miért van Teslának szüksége ennyi energiára, illetve szüksége van-e rá egyáltalán, de valószínűnek tartották, hogy ez volt a legfőbb oka annak, hogy éppen ezt a szállodát választotta lakhelyéül.

A tudós sosem húzta be a függönyét, így Foxworth és kollégái messzelátóikkal gond nélkül betekinthettek látszólagos semmittevésébe, csupán a szoba egyik sarkát takarta el előlük fal, aminek azonban nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget.

Az FBI ügynökei vért izzadtak, hogy valami érdekeset találjanak munkájukban. Naphosszat lesték a New Yorker szürke piramisát, de csupán a ki-be járkáló sztárok rendszeres megjelenése kötötte le figyelmüket. Benny Goodman, Spencer Tracy, főként pedig a gyönyörű Joan Crawford ezerszer jobban érdekelték őket, mint a szenilis, vén hülye, ahogy maguk közt Teslát hívták.

Csak Foxworth gondolkodott másként. Próbált belelátni az öreg fejébe, bár nem ment sokra vele. Már arra is büszke volt, hogy megértette, abban a fejben igenis történnek dolgok. Mégpedig igen nagy dolgok…

Ott volt például az az eset a körtével.

Hunt, mint általában, valamilyen hülye baseballújságot tanulmányozott éppen, miközben szokása szerint bagót rágott, amelyet rendszeres időközönként egy üres sörösdobozba köpött. Foxworth-t rettenetesen idegesítette a fiú, de nem bántotta. Akkoriban tudta meg, hogy a szegény srácnak nemsokára a japán frontra kell indulnia…

Tovább figyelte hát a távcsövön át Teslát, aki mint mindig, a foteljében ült, egy zöld ceruza végét rágcsálta, és kifelé bámult, a viharfelhős égre. A tudós bal kezében egy körtét tartott, amelyet időnként mintha megszagolt volna. Foxworth-t szórakoztatta, hogy a jelenet mennyire hasonlított arra, amit néhány nappal korábban egy könyvben Schiller munkamódszeréről olvasott: a német író alkotás közben mindig rohadt almát szagolgatott, hogy abból nyerjen ihletet…

De a német író almája biztosan nem világított. Tesla kezében viszont egyszer csak kigyulladt a villanykörte…

Foxworth hiába meresztgette a szemét, csavargatta látcsöve optikáit, nem látott semmiféle kábelt sem a közelben. A tudós felállt, és az ablakhoz lépett, így az ügynök már egyértelműen megbizonyosodhatott gyanújáról: a fényforrásról a világon semmilyen vezeték sem lógott. Az ügynöknek váratlan ötlete támadt. Az íróasztalán álló olvasólámpából gyorsan kicsavarta az izzót, és erősen markába szorítva Tesla felé fordította. Ez a körte is felizzott, még ha csak halványan is!

Foxworth sokat olvasott már az elektromosságról meg arról, ahogy a New York-i gázlámpákat mindenütt Edison villanyfényére cserélték, így tudta, olyan nem létezik, hogy egy körte csak úgy világít. Attól a naptól kezdve még figyelmesebben próbálta kifürkészni az öregember titkait. Elolvasott hát minden fellelhető irodalmat a közismert tudósról, bár azok nagy része olyannyira szakmai munka volt, hogy nem sokat értett belőlük. Volt azonban jó néhány könnyebben emészthető információ is. Ezekből megtudta, hogy Tesla egyik legkedvesebb kutatási területe a vezeték nélküli energiaátvitel, sőt egyes leírások szerint már Colorado Springs-i laboratóriuma körül is izzók százai világítottak a hóban, bármiféle vezeték nélkül, így talán nem is kell annyira meglepő eseménynek tartani a kezében világító körtét…

* * *

Három nappal azelőtt, hogy az ügynökök elszánták magukat a tudós szobájába való behatolásra, egy igazán váratlan dolog történt.

Tesla – kilenc év után először – összehúzta a függönyöket. Ezután némi villódzás látszott az ablak mögül, sőt pár pillanatra mintha elsötétült volna az épület, azonban ebben nem voltak egészen biztosak…

Aztán ez a villódzás az előző nap, nem sokkal a korai sötétedés után újra megismétlődött, de a szokatlan téli zivatarban, amelyben villámok is cikkáztak, ezt sem lehetett határozottan állítani, bár mintha a szálloda neonfényei is kikapcsolódtak volna egy-két percre…

Reggel kikérdezték a portást és a szálloda többi alkalmazottját is, ám ők nem tudtak semmiről, csak az tűnt fel nekik, hogy Tesla szokatlan módon még nem nyúlt az ajtaja elé odakészített reggelis tálcához. Alice Monaghan, az ügyeletes szobalány nagyon furcsállta ezt, mivel az öregúr a galambjai miatt minden hajnalban bevitte a tálcát, rajta a sok morzsát adó kaláccsal…

Foxworth tudta, hogy Tesla már a 87. életévét tapossa, és igen rozoga öregembernek tűnik, ráadásul gyakran köhécselt is, a szobáját pedig évek óta nem hagyta el. A harminchét éves ügynök már akkor is vénnek tartotta a tudóst, amikor kilenc évvel korábban elkezdte megfigyelését, most mégis meglepte a gondolat, hogy az aggastyán esetleg meghalt.

– Miért éppen most halna meg? Miért nem tegnap? Vagy holnap? – tette fel magának a kérdést.

Az élet könyörtelen logikája szerint egy ilyen koros ember esetében semmi különös sem lett volna ebben, mégis az ügynököt valahogy az az érzés kerítette hatalmába, hogy a tudós még mindig él. Két napja még látta, amint lesétálta a szokásos napi tíz mérföldjét, és utána egyáltalán nem tűnt fáradtnak…

Foxworth távcsövével még egyszer alaposan megnézte magának az ablakot, de a függöny meg sem rebbent. Lépniük kellett hát. Kollégájával visszamentek a hatalmas hotelbe, és letáboroztak a 3327-es szoba elé, hátha mégis csak elaludt az öreg zseni.

Azt nem sejtették, hogy ez a szobaszám sem volt véletlen. Tesla nemcsak a 3-as számjegy bűvöletében élt, de ez a négyjegyű szám egy ennél sokkal fontosabb rejtély kulcsát is magában hordozta…

A reggelizőtálca továbbra is érintetlenül hevert a folyosó szőnyegén, a szobából pedig a legkisebb zaj sem szűrődött ki, hiába füleltek.

{1} Percy E. Foxworth ügynök (1906–1943), a történet idején az FBI New York-i irodájának helyettes igazgatója.

{2} John Edgar Hoover (1895–1972) az amerikai Szövetségi Nyomozóiroda (röviden FBI), és annak elődje, a BOI (Bureau of Investigation) meghatározó igazgatója volt, aki 48 évig, egészen haláláig töltötte be hivatalát.