NYELVLECKE

Spanyol ajkúaknak

Novellák

Kossuth Kiadó

Tartalom

Aliz, a dizőz

Újvilág

Megy a hajó

Aliz a piacon

A jósnő

Özséb, a színész

Országos Rendőr-főkapitányság

Sebestyén

Járvány

Bíborszív

Átjáróház

Latin

Két ember

Izidor

A fehér bohóc

Tánciskola

Vadászat

Aliz a vonaton

Hót-reál

Nyelvlecke spanyol-ajkúaknak

Néhány egyszerű mondat az ismert élethelyzetekből

Kudarcot vallottam

Aliz a nagyvárosban

Toprongy-blues

R.B. kapitány

Megérkezett hát Marilyn Monroe

Az énekes

Ezredvégi apokrif

Impresszum

Aliz, a dizőz

„Rekettyei, a hírlapíró, a kávéházba tartott. Másnaposan és kialvatlanul még a tegnapi éjszaka után, de jókedvűen, ügyet sem vetve fájó fejére. A kopottas utcák ismerősen simultak lábai alá.

Kora reggel volt, a nap is bizonytalankodott, felkeljen-e végre, vagy aludjon még, aztán a korán kelő fuvarosok kocsikerekei zörgése mégiscsak felébresztette és megkezdte ő is napi munkáját.

Rekettyei benyitott a kávéház ajtaján. Benn alig volt vendég, inkább csak a tegnapról itt maradtak ültek az asztaloknál, a maguk opálgömbjébe zártan, a külvilágról tudomást sem véve, kevéske maradék pénzükön rendelt tejeskávéjukat szürcsölve. A hírlapíró leült az ablak melletti asztalhoz, jólesően nyújtóztatva lábait és ropogtatva csigolyáit.

A fizetőpincér, öreg agárra emlékeztető, hajlott hátú férfi, hosszúcsontú kezét halántékához emelte, és végigsimított őszes haján. A mozdulat olyan elegáns volt, olyan finom, mint a hulló, rozsdabarna levelek röppenő játéka az október végi napfényben, vagy mint egy hegedűszólam utolsó hangjai.”

Egy nyavalyát, ugyan dehogy – gondolta Aliz – és a múlt század elejei könyvet maga mellé ejtette az ágyra. Persze, nincs ilyen világ, nem is volt soha. De olyan jó erre ébredni! Beleolvasni, megízlelni, beleszimatolni. Kárvallott tőzsdealkuszok, nagyreményű újságíró-tanoncok, ravaszmosolyú zsokék, és nagyasszonyok, mindenféle, színészné, grófné, csendes félhomályos szobában, brokát asztalterítőn, bécsi csipkén meisseni porcelánban teát szervíroztató nagyasszonyok, akiket vágy emészt, akiknek titkaik vannak. Ez olyan jó, olyan nyugodt, olyan kispolgári, olyan vacak, olyan semmi.

Fel kellene kelni már. Félresöpörni a takarót, kipattanni az ágyból, kis rúzs, kis smink, és fogadni Kékvérű Bercsényi Bódog gárdatiszt hódolatát. No, ha valaki csak kis énekesnőcske, és az éjszakáit hajnalba tolva a Két Pipacs mulatóban énekli át – hangszálait rossz cigaretták fáradt füstjén áztatva –, aligha akad egy igazi Kékvérű Bercsényi Bódog gárdakapitány.

Jó lenne egy kevésbé kékvérű, kevésbé bódog valaki is, de a mulató nagyérdemű közönsége, aligha árasztaná el hódolatával a nagyszerű művésznőt, és töltene pezsgőt a cipőjébe, majd a lovakat kifogva kocsijából, ovációval vinné végig a városon. Valami mást, azt szívesen tenne, minden alkoholtól és a nagy szándéktól vöröslő fejű, otthonról elszabadult férfi.

– Légy kihívó, dögös, aranyom! – mondogatja mindig a főnök, akié a mulató. –Francnyavalyát se tesz, hogy jó a hangod és tudsz esetleg énekelni. Ki kell tenni, amid van, aranyom! Attól begőzölnek a pasik, vedelnek és költik a pénzt! Ez kell!

Hát nem kell! Csak hová menjen másfelé? Meg nem is annyira rossz ott, igazán. A meg nem kóstolt bűn édes íze mindig vonzó, ha az ember lánya álmodozó.

Aliz megfeszítette testét a takaró alatt, azután kikelt az ágyból, és elindult a konyhába kávét főzni. Kifele menet gondosan kerülte a találkozást saját, az ajtó melletti nagytükörbeli képével, épp csak a szeme sarkából pillantott oda. Brrrr. Jaj.

A kávé nagyban emelte hangulatát. Azután egy kis rúzs, egy kis púder, vörös hajában igazítás a fésűvel, és elindult kenyérért, tejért.

Délelőtt a templomban volt. A zsoltárok egyszerű, de mégis fenséges szövege mindig magával ragadta, átszellemült arccal énekelt. A templom titokzatos sötétsége, amit csak a festett üvegablakokon beszűrődő, színes napfény csak elmélyített-, mélybarna hangját a hátára vette, és szárnyaltatta, egészen az egekig.

– Nagyon szépen énekelt ma, Aliz kisasszony! –  mondta a pap a mise után.

– Olyan szép az a zsoltár, mindig úgy kedvet ad nekem, hogy énekeljek.

– Szép volt, igen. Magának olyan szép bársonyos hangja van. Azt hiszem, ezért találták ki a dalokat, hogy az ember hallhasson ilyen szépet, magasztost. Hogy átjárja a szívét, a lelkét, a melegség, a béke, érezhesse, hogy Isten itt van közöttünk, és Ő is gyönyörködik ebben.

– Vannak ám más dalok is, tisztelendő úr.

A fiatal pap elfordult, el is pirult kissé, a maga ártatlanságában, és azért, mert elképzelte, amint Aliz csillogó, testére simuló, flitteres ruhában áll a színpadon, félhomályban, vörös lámpák fényénél, szempilláit leereszti és mély búgó hangján sanzont énekel. Ezt gyakran elképzelte a tisztelendő. Gyakrabban, mint az hivatalához, és méltóságához illett volna, nem kis lelkifurdalást érezvén ezért, de azért újra és újra elképzelte, maga elé idézte Alizt.

– Miért nem hagyja ott azt a lokált, nem való oda maga, itt kellene énekelnie mindig, szép és a szívnek, léleknek szóló istenes énekeket énekelnie a hívő embereknek.

– A Szipa, meg a Benyó is Isten teremtménye tisztelendő úr, és hát én magam is afféle, kicsit romlott, kicsit esendő teremtményke vagyok, kicsi bűnös lélek. – Aliz látta, hogy a plebános zavara egyre csak nő, hát megesett a szíve rajta és témát váltott.

– Délután az esküvői szertartáson, az Ave Mariát kíséri majd az orgonista? Szóljon már neki tisztelendő úr, hogy várja meg a taktust, mert hol előbb lép be, hol később, aztán csak győzzek menni utána.

– Szólok, majd szólok, persze. No, Isten áldja, Aliz kisasszony.

– Isten áldja tisztelendő úr, viszontlátásra.

„Ez szerelmes belém, azt tuti.” Aliz kicsit felnevetett

– No, nézd már, a tiszi! Még hát ilyet! – Kuncogott még, amikor kilépett a templom hatalmas nehéz tölgyfa ajtaján, ki a napfényre, a langymeleg délelőtti napsütésre. Kilépett a félhomályból, ki a napfényre, ami átölelte a várost, megfürdette, felöltöztette, kicsinosította, már-már széppé és lakhatóvá varázsolta. Már-már. A templom előtt a lépcsőktől jobbra, a virágágyás is csak úgy ragyogott a délelőtti fényben. Árvácskák. „Állami árvácska” – jutott eszébe Aliznak.

Az átjáróház a Kárász utcát és a Vércse utcát kapcsolta össze, a Kárász utca felől, a kapu tölgy volt, és a ház polgári, a másik oldal, a Vércse utcai kijárat egyszerű, festett akácfa. A ház, amely bár udvarában találkozott, és egy volt a Kárász utcai elegánsabb polgárival, már a város szegényebb felébe vezető utcára nyíló, kissé lecsúszott, és fényességében megkopott, mint a lakói.

A Kárász utcai oldalon ügyvédi iroda portálja gazdagságot, és biztonságot, sugárzott a hátsó oldalon egy rozzant antikvárium ugyancsak rozzant antikváriusa tengette napjait.

Az antikvárium! – ötlött eszébe Aliznak. Ha erre járt, gyakran benézett, még ha nem is vett semmit, csak válogatott, könyveket lapozgatott, amelyeknek a fedele még barna kartonpapír, a kiadó neve németes hangzású a szerző a gimnáziumi magyarórákon nem tanított költő, aki gyakran használta volt a befejezett múlt időt.

Aliz belépett a Kárász utcán és kilépett a Vércse utcán, és benyitott a kopott antikváriumba. Több dolgot látott ott Aliz, és amit látott, igencsak kedvére való volt. Egy magas, széles vállú, jól öltözött férfi állt kezében két könyvvel, szemben az antikváriussal és fizetni készült. ”Jó svádájú, fess ember„ – jutott eszébe Aliznak a régies fordulat, valamely ugyancsak múlt századi könyvéből. No, de csakugyan fess ember. Aliz köhintett, a férfi felé nézett, és biccentett a lány felé. Barna szeme csupa mosoly. Aliz viszonozta a mosolyt, de azután meg is akadt a kapcsolatteremtésben. Kéne mondani valamit, vagy jó lenne, ha esetleg a férfi mondana valamit, például ezt: – Járt Ön már Abbáziában? – vagy: – Hozzám jönne feleségül? – vagy valami ilyesmit. Aliz biztos volt benne, hogy az utóbbi kérdésre habozás nélkül igent mondana. De a férfi nem kérdezett semmit, az öreg antikvárius összeszámolta a könyvek árát, a férfi fizetett, még egyszer rámosolygott Alizra, majd kilépett a boltból.

– Aliz kisasszony, de régen láttam! – szólt az antikvárius, akit lehetetlen módon Jenőnek hívtak, de nem szólította így soha senki. Aliz is csak onnan tudta, hogy a cégtáblán ez állt:

– Csak benéztem, tudja.

– Persze, persze, csak tessék nézelődni, Aliz kisasszony.

A lány szerette volna megkérdezni, hogy – Nem tudja véletlenül kedves Jenő, ki volt az imént itt járt férfi? De nem kérdezte. Jenő meg, a hitvány, bár biztosan tudja, hogy Aliz ezt szeretné tudni, nem mondott semmit. Aliz megfogott egy könyvet, beleolvasott, nagy figyelemmel.

– Kisasszony tud finnül?

– Mi?

– Hát finnül, ez ugyanis Arany János Toldija finnül.

– Aha, nem, nem tudok.

– Kisasszony, rátalál a kincsre, jó szeme van hozzá, különleges darab ez a könyv.

– Nem, most nem, én most csak úgy…– mondta Aliz. – Megyek is már, majd a jövő héten benézek, viszontlátásra. – A könyves kivette a finn Toldit Aliz kezéből, közben nem nézett a lányra.

– Viszontlátásra.

– Viszontlátásra. Legyen máskor is szerencsém, kisasszony.

Aliz kilépett a könyvesboltból, körülnézett szerte a Vércse utcán, de a férfit már nem látta sehol sem.

Aliz délután a házasságkötő teremben énekelt. A teremben meleg volt, délutánra megrekedt itt a levegő, meg rengeteg ember szorongott a neobarokk helyiségben. A násznép, kopott, piros kárpitú székeken ültek sorban, rendben, mint az iskolában, és várták a vezényszót, amikor majd meghatódhatnak, és szabad folyást engedhetnek örömkönnyeiknek, a rokonsági foktól függően soknak vagy kevesebbnek, jól láthatóan, vagy éppen csak a zsebkendő sarkát megnedvesítve. A széksorok mellett, az oszlopoknál és hátul a falnál is álltak szép számmal vendégek, akiknek már nem jutott ülőhely. A túldíszített, cirádás, gipsz-arany keretű földig érő metszett tükrök visszaverték csillárok fényét, és megsokszorozták az ünneplő közönséget.

Az anyakönyvvezető beszélni kezdett.

Aliz ekkor vette észre a könyvesboltban látott délelőtti férfit. Délután sem volt kevésbé kedvére való a látvány, de azonnal zavarba is jött, és ettől kezdve eleve vesztes harcba kezdett önnön nyakának és szemének mozgásával, amelyek önállósítva magukat a férfi alakját, pillantását keresték. Aliz erővel elfordította a fejét és az asztal kopott zöldes műmárvány lapját nézte, majd a zongorista korpától fehér pettyes zakója fazonját. Azután kezdte elölről az egészet. A férfi barna szeme mosolyogva figyelte Aliz kis magánháborúját. Nyugodtan támasztotta az oszlopot, karját összefűzte mellkasán, és mosolygott is kicsit. Aliz közben tette a dolgát, és meg kell hagyni zavara ellenére igen szépen és meggyőzően énekelt.

Amikor a gyertyát az ifjú pár elfújta, mint közös életük talányos jelképét, a szerklinek vége lett, és a násznép fegyelmezetlen tömegként tódult ki a friss levegőre, Aliz és az oszlopnál álló férfi tekintete egybekapcsolódott, ami reményre gyújtotta a lányt. Egy pillanatra félrenézett, mert a zongoristája egy ügyetlen mozdulattal felborította az asztalon hagyott pezsgőspoharat, és amikor visszakapta a pillantását, a férfi, meleg, barna tekintetével, fekete öltönyével a maga sármos valójában egyszerűen felszívódott, nem volt sehol.

Aliz csak felkapta a táskáját és a kijárat felé szaladt, betülekedte magát a tolongó násznépbe, a kapuhoz fúrta magát, és látta még, amint a férfi egy nagy fekete kocsi jobb első ajtaját becsukja, és a kocsit hátulról megkerülve, kezében a kulcsot lóbázva a vezető oldalra ment, az ajtót kinyitotta és egy lendülettel a volán mögé beült. „Biztos a táskáját tette a jobb oldali ülésre” – gondolta Aliz –, de közben persze tudta, hogy a férfi nyilván valami nőnek nyitotta és csukta udvariasan az ajtót. „Valami nő” – gondolta Aliz, és elszomorodott. Valami nő. Valami vörös dögös. Nem ám szeplős, paradicsomszőke.

A templomban, amíg az Ave Mariát énekelte, nem látta a férfit.

A szertartásnak vége lett, és a kis köpcös pap szinte eltűnt a gratuláló rokonság gyűrűjében. Aliz végig a férfit kereste, de nem látta sehol.

Hát akkor gyerünk haza lánykám. Gyerünk szépen haza. Vegyük elő Rekettyei, a hírlapíró édesbús történetét, kuporodjunk oda az ablaknál álló, magas háttámlájú zöld fotelbe, és készítsünk a kezünk ügyébe némi csokoládét. Nézzünk be a szerkesztőségbe, ahol zajlik az élet – egyszerű, komplikációmentes, kedves fickók vannak ott.

„Rekettyei odalopakodott Böszörményi olvasó-szerkesztő úr háta mögé. Átkukucskált a válla felett és látta, amint Böszörményi vörös postairónnal húzza ki azokat a cikkeket, amelyek a magyar helyesírás szabályait teljesen félretéve íródtak, vagy amelyek nem egyeztek kegyelmes gróf Keszeghy úrnak a magyar helyesírás szabályainál is konzervatívabb ízlésével. A vörös postairón ott lebegett, mint holmi Damoklész kardja Rekettyei mai napra leadott cikke felett is, húzással fenyegetve azt, és egyúttal a hírlapíró e heti vacsoráit is. Böszörményi kezében élete s étele. Ha el lehetne valahogyan terelni az öregúr figyelmét egy kicsit! Rövidesen jön Jenő úr a nyomdából, és nem törődve semmi ellenvetéssel, magához ragadja a teljes holnapi lapszámot, és így megmenti a reménybeli libasülteket a Két Kakaduban a fiatal szerkesztő számára. Rekettyei felfújt egy papírzacskót, és Böszörményi úr busa feje fölött elpukkasztotta. Az irón kiesett annak kezéből, felszökött székéről, és elvetemült támadóját kereste. Felragadta az első tárgyat, amit asztalán talált, éppen egy tapper volt az, és a kis Küszü íróasztala mögött menedéket kereső Rekettyei fejéhez vágta nyomban. A tapper célját tévesztve a sarokba esett. Ekkor megjelent a lépcsőn Jenő úr, mit felmentő sereg, és a kéziratokat felnyalábolva elindult a nyomda felé, megmentvén ezzel a hírlapírót egy heti éhkopptól. Böszörményi úr a piros irónját felvette, és szorgosan hegyezni kezdte, míg szeme sarkából figyelte a megkönnyebbült Rekettyeit, akinek cikkét persze esze ágában sem volt kihúzni. Szerette a fiút, ezt a senkiházit...”

Csöngettek. Aliz felkelt a fotelből, lesimította szoknyáját, és megigazította a haját is, csak egy rövid mozdulat. Este nyolc óra volt már, odakinn sötét, idebenn a fotel mellett az állólámpa éget. Kinyitotta az ajtót. Ott állt a könyvesboltbeli férfi. Aliz még csak meg sem igen lepődött, mintha természetes és magától értetődő volna, hogy a férfi itt áll a küszöbön.

– Jó estét.

– Jó estét. Bejöhetek?

– Persze – Aliz elengedte maga mellett a férfit a szűk előszobában.

– Jöjjön beljebb!

A férfi belépett a szobába, a nagytükörnél nem állta meg, hogy bele ne nézzen, és ha már belenézett meg ne igazítsa barna, egyenes szálú haját. Levette kabátját és egészen otthonosan a leterített ágyra tette.

– Szép lakás

– Az, igen. Kér egy kávét, vagy valamit?

– Igen, kávét.

Aliz kiment a konyhába, hátat fordítva az ajtónak, és a mosogatónál vizet engedett a teáscsészébe. Megérezte a férfi jelenlétét valahogy a nyakszirtjén.

– Hogy talált meg?

– Tivadar – mondta. A férfi megfogta Aliz vállát, és maga felé fordította, azután átölelte. Amikor Aliz szóhoz jutott ismét, kérdezte:

– Ki az a Tivadar?

– Hát az antikvárius.

– Tivadar? Hát nem Jenő? A férfi válasz helyett ismét magához vonta, és Aliz boldogan simult hozzá.

Aliz két óra múlva ébredt. A fotelben ült. A szemét még nem nyitotta ki, hagyta, hogy lebegjen a félálom és az ébrenlét kellemes csónakjában. Mielőtt kinyitotta volna a szemét biztosan tudta már, hogy a férfi nincs itt. De nem bánta. Boldog volt.

– Apró kis csodák, apró kis halálok, szövik át az életed –  mondta egyszer nagyanyja, aki okos asszony volt. Aliz felöltözött, sminkelt, megigazította az ágyneműt. Elindult, hogy dalokat énekeljen a Két Pipacs bárban. Kis kerülőt tett a Vércse utca felől. Az antikváriumban még égett a villany. Belépett, a bejárati ajtó meglökte a kis csengettyűket a feje felett. Az antikvárius felnézett egy könyvből.

– Jó estét, kisasszony.

– Jó estét, Tivadar. Csak benéztem, erre jártam.

– Találkoztak, Aliz kisasszony?

Aliz körbeforgott, kezével végigsimított néhány könyv gerincén.

– Visszajön Tivadar, ugye? Biztosan visszajön.

– Biztosan visszajön, kisasszony, biztosan.

Újvilág

Karcag városa, mint minden évben, 1823-ban is elindította a gulyát Pestre eladni.

A gulyát három pásztor kísérte felfegyverezve és élelemmel ellátva. A vezető Komoróczi Bálint termetével is, de rátermettségével még inkább kitűnt a többi közül. Magas, erős férfi volt, fekete haja a szemébe hullott. Tekintete fürge és éber, keze járása gyors. A másik pásztor Csatói Nagy István, keserű, gyűlölködő, kevés beszédű ember. Szép fiatal felesége várta otthon. A harmadik pásztor Kerge Ferke volt, félkegyelmű, de jó munkabírású és jó szándékú fiú.

Az út Pestre huszonegy napig tartott.

A hetedik napon megálltak Abonyban. Este a kocsmában ittak és ettek. A vacsora után Csatói Nagy István bicskáját a csizmaszárba tette.

– Kinek adjuk el a marhákat idén? Komoróczi Bálint felelt neki:

– Egy rác kereskedő megveszi az egészet.

– Hol találjuk meg?

– Tudom én azt!

– Nekem is tudnom kell, elszámolni én is tartozom a gulyával.

– Tudom én azt, nem kell neked tudnod!

– De ha valami bajod esik útközben, akkor hova, kihez menjek?

– Nem esik bajom, mi bajom esnék?

– Akármi, leesel a lóról, elvisznek a zsandárok, akármi.

– Zsandárok, mi? Örülnél te annak! –  kését megtörölte az inge ujjába – Nem esik bajom. Eladjuk a gulyát, a pénzt megkapod, vehetsz a feleségednek szép kendőt, hogy még szebb legyen.

– A feleségemnek! Mit akarsz te a feleségemmel?

– Semmit, na, csak úgy mondtam, megkapjuk a pénzt, az a fontos, sok pénz lesz a gulya ára.

Kerge Ferke is megszólalt:

– De jó lesz az, veszek majd szép csizmát, meg tán egy szép lovat is, azzal járok-kelek a városban, megnéznek majd az emberek és mondják, itt megy a Ferke, milyen szép a ruhája meg a lova is, nyalka egy legény ez a Ferke, azt mondják majd. A lányok is megnéznek, a Mari is, az a legszebb mindközül. Elveszem majd feleségül, lesz szép házunk, gyerekünk is három. Az lesz csak a szép.

Csatói felkelt az asztaltól, Komoróczi mozdulatlanná dermedt.

– Megyek, szétnézek.

A tizennegyedik napon, délelőtt, hajtották a gulyát az úton, szívták a port, nyelték a nyálukat, nemigen szóltak.

– Zsandárok!

– Látom –  mondta Komoróczi.

– Megállás! Kié a gulya? – mordult az őrmester.

Komoróczi felelt:

– Karcag városáé, visszük Pestre eladni.

– Papír van-é?

– Itt van.

– Hány állatot visztek?

– Háromszáznégyet, egy belefulladt a Tiszába, mikor átkeltünk.

– Belefulladt, mi? Megettétek ti azt, vagy eladtátok.

– Elszámolok én a városnak, hiba nem lesz abba!

– No, Isten hírével.

Cegléden megint megállottak, pihentek egy napot.

Este azt mondja Komoróczi:

– Menj, eriggy, etess meg!

– Nekem te nem parancsolsz!

– Menj, etess meg, azt mondtam.

A két férfi állt csak szemben egymással. Komoróczi bírta nézéssel tovább, Csatói elfordult, kiment. Ferke csak pislogott.

A Rókus felől behajtották a városba a gulyát. A vásártéren, nem messze a Dunától, Komoróczi egy feketekaftános, feketekalapos emberrel tárgyalt, a másik kettő az állatokat terelte be a hevenyészett karámba, ott elvegyültek azok a többivel. Csatói leszállt a lováról, igazított egyet a nyergen, a zablán.

– Megveszi egy rác mi?

– Nem mindegy az neked, rác-e, örmény-e, vagy zsidó? Megvette, kifizette!

– Add ide a pénzem!

– Este od’adom.

– Most add ide, nyomban.

– Este odaadom.

– Add ide, ha mondom, az az én pénzem is.

Komoróczi végigsimított a kalapja karimáján.

– Várjál csak! Mondok valamit.

– Mondjad! –  mordult Csatói.

– Várjál csak – Komoróczi félrenézett, hallja-e valaki őket. – Én nem megyek vissza Karcagra!

– Neeeem?

– Nem megyek vissza, nincs ott nekem semmi, senki!

– Hát?

– Elmegyek! Amerikába megyek, hajóval fel a Dunán, a Fekete-erdőtől lovon Németalföldre, onnan mennek hajók az Újvilágba.

– És a pénz, azt én viszem vissza?

Komoróczi nem válaszolt, csak nézett Csatóira, szeme hunyorgott, a lova nyakát simogatta.

– Viszed a pénzt is? Viszed mi, te gazember?

– Várjál István! Gyere velem, elég ez kettőnknek is, kimegyünk Amerikába, én már mindent kiterveltem, tudom az utat, tudom, hogy lehet földhöz jutni ott, sok földhöz, nem ám néhány holdhoz, sok földünk lesz István, a magunk urai leszünk, gazdagok leszünk! Gyere velem!

Csatói elgondolkodott.

– Ne válaszolj most, járj egyet, gondold meg! Kinek mennél te haza, mi várna rád otthon, gyereked nincs, vagyonod nincs, földed nincs, tán még a feleséged se a tied már.

– Nem is a tied!

– Nem hát! Tudom én kié, a lelkészé az, mindenki tudja, látja már, csak te nem!

– No várjál akkor, gondolkodok.

– Gyere este a Két Ludba, a csárdába, ott majd megmondod, mi legyen. Ha nem jössz, én akkor is megyek, akkor odaadom a részed, teszel vele, amit akarsz.

– Jól van. Este!

Komoróczi elindult a Duna felé, Csatói utána. A szélső háznál megállt, látta, ahogyan Komoróczi a hajókhoz ment, és megalkudott ott az egyik emberrel, látta, ahogyan pénzt adott neki. Csatói a fal mellé húzódott és várta hogy Komoróczi jönne vissza. El volt szánva akkor már.

A rakpart melletti sáros, koszos utcácskába húzódott. Komoróczi erre jött, ellépett előtte. A kését Csatói hátulról szúrta bele. Komoróczi dereka ívbe hajlott, de nem esett még össze. Csatói szúrt még egyszer, aztán még egyszer és még egyszer, amíg Komoróczi csak össze nem esett.

– Miért… István?

– Tiéd volt minden, mostantól az enyém lesz!

A pénzes táskát megfogta, a tarisznyájába tette, aztán eliszkolt, vissza a vásártér felé. Nem látta meg senki. Este a Két Lud kocsmába ment, megivott három liter vörösbort, hogy a lelkét nyugtassa, de az nem nyugodott sehogy. Megjött Ferke is.

– Igyál, te is igyál, te…! – Pénzt vett elő, és Ferke látta, hogy a tarisznyája tele van arannyal.

– Nem iszok én, sose szoktam.

– De igyál te is, te, igyál csak, itt a pénz, futja borra, lóra, nyeregre, mindenre, tán még asszonyra is, tán még a feleségemre is.

– Hol van Komoróczi?

– Elment az, elment, nem szólt senkinek, de én láttam, elment a hajóval.

– Nem lehet az!

– Nem-e? Hát azt hiszed, hazudok én, elment, itt hagyott mindent, elszökött, elette a rosseb, keresték már a zsandárok is, tudom, még otthon Karcagon.

– Nem lehet az!

– Nem-e? Hát te hitvány, féleszű barom, azt hiszed, hazudok én! – Csatói felugrott, fokosát elővette és megforgatta, ki tudja mire készült. Felugortában meglökött egy örmény kereskedőt, bizonyos Atanáz Grigorjant. Az örmény nagydarab ember volt, és ivott is már sokat ugyancsak ma este. Azt hitte a fokosát lóbázó, igen részeg férfiról, aki vörös arccal ordított ottan, hogy rátámad, tán a pénzét, vagy az életét akarja. Az övéből elővette mindig magánál hordott és csőre töltött pisztolyát, és lelőtte Csatói Nagy Istvánt.

Az elejtette kezéből a fokost, térdre esett, majd arcra borult a porban és nem mozdult többé.

A kocsma gyorsan kiürült, az emberek kijózanodtak és szétszaladtak, ahogyan csak bírtak.

Kerge Ferke megfogta a tarisznyát, kiszaladt az utcára, a Duna felé nézett, aztán arra amerre Karcagot sejtette, aztán megint a Duna felé. Aztán csak elindult, ki tudja hova ért.