Gál Dorina

Aranyszív

Történelmi trilógia
1. KÖTET

Ventus Libro Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET  haláltánc

MÁSODIK FEJEZET  vivat rex ludovicus!

HARMADIK FEJEZET  megmaradni gyermeknek

NEGYEDIK FEJEZET  vihar előtt

ÖTÖDIK FEJEZET  nihil sine deo

HATODIK FEJEZET  rosszkedvünk nyara

HETEDIK FEJEZET  a kocka elvetése

NYOLCADIK FEJEZET  háromkirályok

KILENCEDIK FEJEZET  házasodj, boldog ausztria!

TIZEDIK FEJEZET  újra táncot ját a halál

RÉSZLET A TRILÓGIA MÁSODIK KÖTETÉBŐL

Impresszum

„Férjem, a király halála óta aranyszívet hordtam magamon, amelyet élete végéig viselt volt. Parancsolom, hogy ez a szív a láncocskával együtt, amelyen függ, beolvasztassék, és a szegények közt szétosztassék. Két ember társa volt azok haláláig, kik az életben szeretetben és hajlamban soha elválasztva nem voltak, azért semmisüljön meg, és változtassa alakját éppen úgy, mint az egymást szeretők testei.”

Részlet Mária magyar királyné végrendeletéből

ELSŐ FEJEZET

HALÁLTÁNC

I.

1505. szeptember 15., Brüsszel

Johanna rohant.

Kasztília és León királynője, Burgundia grófnéja és számtalan egyéb tartomány úrnője mindössze egy bokáig érő, fehér hálóruhát viselt vékony, törékeny testén. Nem törődött azzal, hogy a márványpadló hidege meztelen talpán keresztül felkúszik a testébe, hogy ráléphet a hálóing szélére, hogy elesik, és megütheti magát; nem gondolt semmi ilyesmire.

Nem volt olyan állapotban, hogy gondolkodjon.

Zöld szeme villámokat szórt, szép, fehér arca kipirult, kibontott, hosszú, éjfekete haja lobogott a háta mögött. Bal keze ökölbe szorult, körmei véres félholdakat vájtak tenyerébe, ám nem érezte a fájdalmat, csupán az emésztő, minden más érzelmet elnyomó dühöt és haragot, amely benne tombolt.

Johanna rohant tovább.

Kislányként egyetlen feladatra nevelték: legyen engedelmes, hűséges és odaadó feleség, aki kitart a neki választott férfi oldalán, és amíg csak teheti, utódokat hoz a világra. Elsősorban fiúkat, de persze a lányok is értékesek, hiszen békék zálogai, országok, tartományok örökösei lehetnek. De akárcsak anyjuknak, nekik sem lesz beleszólásuk jövendőbelijük kiválasztásába…

Johanna szerencsésnek érezhette magát, hogy amikor szembetalálkozott a számára kijelölt férfival (esküvőjük előtt mindössze egyetlen nappal), azonnal vad, őrült szerelemre gyúltak egymás iránt. Azóta viszont eltelt néhány év, és rá kellett jönnie, hogy az engedelmességet és a hűséget csak a nőktől várják el, a férfiaktól – különösen ebben a züllött, erkölcstelen, hideg északi országban – egyáltalán nem. Pedig a házasság szentség. A szentségtörőknek büntetés jár. Máglya, mint odahaza…

Johanna teste görcsbe rándult. Feljajdult, lihegve megállt, kétrét görnyedt és térdre rogyott. Jobbját óvón gömbölyödő hasa köré fonta, baljával egy unikornis vadászatot megörökítő gobelinbe markolt. Huszonhat évesen világra hozott már négy gyermeket, és éppen az ötödikkel volt viselős. Mindenórás. Gyermekei apja pedig hol van a szükség óráján? Vele ugyan nincs, az biztos! Johannából kitört a zokogás.

– Hol van? – jajdult fel. – Hol van az az átkozott Habsburg ivadék? Hol van a férjem? – Újra görcsös roham tört rá, ám a fájdalommal nem törődve a gobelinbe kapaszkodva felállt, és mint valami alvajáró, botladozva továbbindult. – Hol bujkál az a nyomorult, koudenbergi bakkecske? Melyik brüsszeli szajhával tölti az idejét, amikor nekem lenne szükségem rá?

Az ajkaira toluló mondatok egyre mocskosabbak és fülsértőbbek lettek, szórta őket franciául, flamandul, spanyolul, hisztériáig fokozódó őrjöngése felverte a Koudenberg-palota márvány- és gobelindíszes folyosóinak csendjét.

Az ébredező udvaroncok már hozzászoktak úrnőjük dühkitöréseihez, hisz jó néhányat átéltek az elmúlt években: volt köztük egészen rémisztő, nemritkán vér is folyt (hol a királynőé, hol a férjéé, hol valamelyik szerencsétlen szolgálóé). Mindenki tudta, hogy ilyenkor legjobb messze elkerülni a dühöngő asszonyt, és előkeríteni valakit, aki képes csillapítóan hatni rá. Erre leginkább gyóntatópapja vagy Kasztíliából származó orvosa volt a legalkalmasabb, de ha a szép szó nem használt, akkor az ön- és közveszélyes, tomboló fúriaként viselkedő királynét durva és közönséges erőszakkal fékezték meg erős férfikezek. Johanna ezzel nyilván nem számolt, amikor minden nőt eltávolíttatott a közeléből, de azzal sem, hogy e döntéssel taszítja magától még messzebb a férjét, aki valósággal menekült az asszonyokat nélkülöző környezetből, és ahányszor csak tehette, magára hagyta egyik terhességből a másikba eső királynéját.

Mert mit lehet kezdeni egy terhes nővel? Pláne, ha még őrült is hozzá.

Őrülten féltékeny.

Szép Fülöp, a császári trón örököse, Burgundia hercege, Kasztília jure uxoris{1} királya, Ausztria főhercege, Artois, Flandria és Hollandia grófja, valamint számtalan egyéb tartomány ura nehezen tért magához. Ahogy felkönyökölt, feje zúgással és nyilallással reagált, az ablakon beáradó fénytől hosszú ideig vaksin pislogott. Tudata lassan tisztult, és percekbe telt, mire egyáltalán arra képessé vált, hogy körülnézzen. Hivalkodástól mentes, polgári jólétet sugárzó hálószoba berendezése és egy csomó, szanaszét hányt ruhadarab vette körül a kissé kemény ágyat, ahol az ébredés érte (volt már rosszabb is: istálló vagy éppen szolgák szállása). Mellette meztelen szőkeség hevert, ajkain boldog, elégedett mosollyal, az igazak álmát aludva.

Fülöp bamba tompasággal bámult maga elé. Lassan felködlöttek előtte az előző éjszaka eseményei: szökése a palotából, a mulatság, a rengeteg bor és sör, a zenészek, az ételektől roskadozó asztalok, a kívánatosabbnál kívánatosabb, egyetlen szóra kapható hajadonok és asszonyok, akik megtiszteltetésnek vették, ha a jóképű herceg választása rájuk esett. Fülöp bolond lett volna nem élni a lehetőséggel. A változatosság gyönyörködtet: ennek szellemében élt kora ifjúságától, amióta felfedezte a női nem nyújtotta gyönyöröket. Kényszerű házassága csupán néhány hónapnyi megtartóztatást jelentett számára, mielőtt királyi hitvese mellől visszatért volna az elvesztését sirató brüsszeli hölgyek karjaiba.

Vajon ki lehet a mellette heverő fiatalasszony? Bármennyire is törte a fejét, nemcsak a nevére nem emlékezett, hanem még arra sem, hogy hogyan került ebbe a hálószobába. Brüsszel melyik részében lehet? Brüsszelben van egyáltalán? Az ablakhoz óvakodva ezt a kérdést sikerült megnyugtatóan tisztáznia (az ismerős város látványa, zajai, illatai és bűzei fogadták), de ettől nem nyugodott meg. A szép szőkeségnek ha férje nem is, apja, haragos fivérei bőven lehettek – máskülönben mit keresett volna az ajtó előtt az a nehéz, vasalt ruhásláda (amelyet nyilván ő vonszolta oda), hogy megakadályozza a váratlan látogatók betörését?

Hercegi cím ide vagy oda, Fülöpnek akadt néhány kellemetlen tapasztalata: a felszarvazott férjek és férfi családtagok egyáltalán nem vették jó néven asszonyaik, lányaik, nővéreik elcsábítását. Nem a hódolat és az alattvalói alázatosság égett bennük ilyenkor, hanem a vágy, hogy elégtételt nyerjenek, ha másként nem, hát a csábító alapos helybenhagyásával. Úgyhogy ideje volt eliszkolni, még mielőtt…

– Felséged menni készül? – hallotta meg Fülöp a kissé csalódottnak tűnő hangot, miközben a ruháit kapkodta magára.

– Sajnálom, nem maradhatok, kedves… – Fülöp megakadt. Hogy hívják ezt a nőt?

– A férjem napokig Antwerpenben tölti az idejét valami unalmas velencei ügylet megtárgyalásával. Felségednek igazán nincs oka a sietségre – búgta az asszony, fellebbentve a takarót.

Fülöp egy pillanatra megingott: végül is hová sietne? Ahhoz a rémes kasztíliai némberhez, aki bármelyik nap megszülheti újabb gyereküket (hisz akárhányszor hozzáért, abból szinte mindig terhesség lett), és akivel egyetlen normális szót sem lehetett váltani évek óta? Hová tűntek az esküvőt követő, mámoros-szerelmes hetek és hónapok! Mintha soha nem léteztek volna…

A kérdés tehát így festett: Johanna, vagy ez a vendégszerető ifjú asszony; veszekedés otthon a palotában, vagy egy kellemesen eltöltött nap. Megfontolandó választás. Erősen megfontolandó.

– Nos, talán maradhatok még egy…

Ajtó csapódott, lárma verte fel a ház alsó szintjét, azután léptek dübörögtek felfelé a lépcsőn. Fülöp és a fiatalasszony mozdulatlanná dermedt, mintha csak festményhez álltak volna modellt. Pillanatnyi csend utána kulcs fordult a zárban. Fülöp áldotta az eszét, hogy a nehéz ládát az ajtó elé tolta.

Az ajtó túlsó oldalán káromkodás hallatszott, majd öklök tompa puffanása.

– Engedj be, Catharina! – harsant a felszólítás. – Azonnal engedj be! Tudom, hogy van nálad valaki!

Legalább kiderült a szép, szőke hölgy neve.

– A férjed? – kérdezte Fülöp.

Catharina az öklébe harapott, és szaporán bólogatott.

Tovább dörömböltek az ajtón.

– Kivel vagy odabent, Catharina?

– Meneküljön, felség! – suttogta a nő. – A férjem nem ismer irgalmat!

Fülöpnek esze ágában sem volt kivárni, amíg a felszarvazott férj bejut a szobába. Legtöbb ruháját már magára rángatta, mellényét és kalapját felnyalábolta, lepillantott az ablakból, méricskélve a távolságot, majd a lovagiasságot szem előtt tartva szenvedélyes csókkal és öleléssel búcsúzott el Catharinától.

– Ugye látjuk még egymást, felséges uram?

– Hát persze, kedvesem – bólogatott Fülöp a legnagyobb átéléssel. Búcsúcsókot dobott az ablakpárkányról, kihajította a mellényét és a kalapját, vett egy nagy lélegzetet, ajkához érintette a nyakában függő kis feszületet (csak hogy szerencséje legyen), és a beszakadó ajtó recsegésére rá se hederítve a mélybe vetette magát.

Fülöp szerencsésen ért földet, és lehetett bármilyen piszkos és poros, felismerték az utcán, ahogy feltápászkodott. Arcvonásai eltéveszthetetlenek voltak. A nép rajongott ifjú hercegéért, még akkor is, ha annak sietős volt a dolga. Lelkes taps és elismerő füttyögés kíséretében vette nyakába a várost, taligákat, lovakat, kutyákat, embereket kerülgetve rohant a palota irányába, időnként félreugorva egy emeleti ablakból kiöntött éjjeliedény tartalma elől. A háta mögött támadt lármából ítélve a férj utánavetette magát, ám hűséges alattvalói mindent megtettek, hogy üldözését hátráltassák. Néhány percnyi feszült fülelés meggyőzte arról, hogy sikerrel.

Fülöp megkönnyebbült. Most, hogy a szíve kevésbé hevesen vert, és jókedve visszatért, azon töprengett, kinél mulatott előző este. Szolgái ott lehetnek, és rá várnak, mint annyiszor az elmúlt évek folyamán. Legközelebb magával kell hoznia valamelyiküket, hogy időben felverje, még mielőtt számon akarná kérni rajta valaki a becsületén ejtett foltot. Meg persze egy felszerszámozott ló sem ártana mellé…

Hol is… Fülöp a homokára csapott. Hát persze! A gazdag De Vries-házban volt, pár utcányira innen! Közelebb esett, mint a távolban látszó palota, ahová a veszély múltával továbbra sem kívánkozott. Inkább a másik irányba indult, de végül nem jutott el az előző esti mulatozás színhelyére. Szolgái, akiket a palotából érkező udvaroncok ébresztettek, tűvé tették érte a várost, és egyikük, aki halványan emlékezett Catharinára, meg hogy az asszony merre lakik, beléje botlott.

– Felséges úr, csakhogy megtaláltam! – kiáltott fel megkönnyebbülten. – Azonnal a palotába kell mennünk!

– A palotába? – Fülöp szívesebben időzött volna De Vries-éknél. Legalább addig, amíg másnaposságát kiheveri, vagy vesz egy jó meleg fürdőt.

– A királynő…

Fülöp a tenyerébe temette a homlokát, aztán fáradt beletörődéssel megmasszírozta az ujjaival. Johanna. Mit csinálhatott már megint?

– Mi van a királynővel?

– A királynő vajúdik, felség. Felséged ismét apa lesz.

– Kislány, felséges úr! – hadarta a kamarás, köszvényes lábaival alig bírva lépést tartani a sietősen haladó Fülöppel. – Erős, egészséges kislány. Egy órával ezelőtt látta meg a napvilágot.

– Szóval kislány – dünnyögte Fülöp szórakozottan, zekéje ujját igazgatva. Miután visszatért a palotába, fürdőt vett, és tiszta ruhába öltözött. Lemosta magáról az előző este mámorát, a brüsszeli utcák porát és a – hogy is hívják? Ja igen! – a Catharinával töltött éjszaka emlékét. Be is parfümözte magát, hogy Johanna ne érezze rajta az idegen nő illatát. Legalább most ne. – Akkor eddig két fiú és három lány. Nem rossz, mi? – vigyorgott, hátba verve kamarását, aki csaknem hasra esett a váratlan és közvetlen uralkodói megtiszteltetéstől. – Sok rosszat el lehet mondani erről a kasztíliai szukáról, de a méhe termékeny, az egyszer biztos. És csak ez számít, nem igaz?

A kamarás nem tudta, mit felelhetne erre. Inkább csöndben maradt, és próbálta tartani a tempót Burgundia hercegével.

– Atyám értesült már az újabb unokájáról? – faggatózott tovább Fülöp.

– A császár éppen vadászaton van, felség.

– Akkor még nem tud róla.

– Nem.

A folyosón egyre több udvaronc és vendég akadt az útjukba, akik mind mély meghajlással üdvözölték hercegurukat, így Fülöp meggörbült hátak erdején keresztül vágott utat felesége lakosztályához. A levegő valósággal zsongott a meghajlásokat kísérő, folyamatosan mormolt „Felség! Felség!” szavaktól. Fülöp egyetlen ujjmozdulatára szétnyílt az ajtó előtt csoportosuló tömeg, egyetlen fejbiccentésére kiürült a zsúfolt lakosztály, amelynek levegőjét megülte a füstölők nehéz illata. Hajbókolva távoztak a férfiak, Fülöp csupán az orvost állította meg távoztában.

– Minden rendben ment? – kérdezte, tekintetét a baldachinos ágyra vetve. A címerekkel díszített brokátok alatt Johanna feküdt, lehunyt szemmel, kisimult vonásokkal. Feje kicsit oldalra billent, haja szétterült a párnákon.

– A legnagyobb rendben, felség. Kicsit nehezebb volt, mint a többi szülés, de nem volt semmi komplikáció. A királynő kimerült, de…

– Rendben, távozhat doktor – hessentette el a férfit türelmetlenül Fülöp, tekintetét le sem véve Johannáról. – Rád sincs szükségem – vetette oda a kamarásnak. Nem nézett hátra, tudta, hogy mind az orvos, mind a köszvény gyötörte férfi szó nélkül távozik. Amikor becsukódott mögöttük az ajtó, az ágyhoz sétált a süppedős szőnyegeken.

A párnák felett feszület függött. A falnál, ahová minden más nemesasszony vagy módosabb polgárfeleség a cicoma-asztalát állította, Johanna az imazsámolyát helyezte el. Tükör helyett szárnyas oltár függött a falon, emlékeztetve minden belépőt a bűnös világra, Krisztus szenvedéseire, meg az utolsó ítéletre, amivel lassan ezerötszáz esztendeje riogattak a papok, de még mindig nem érkezett el.

Fülöpnek a gyomra felfordult a burgundi életörömöt megvető felesége besavanyodott, kompromisszumokat nem tűrő vallásosságától. Persze mit várhatott egy olyan nőtől, akinek szüleit csak úgy emlegették: „a katolikus királyok”, és akiknek országában teljes erejével tombolt az inkvizíció? Érdekes, hogy az ágyba kerülve a karót nyelt, szűzies királylány azonnal átváltozott tüzes, szenvedélyes szeretővé. Ha nem lett volna olyan átkozottul féltékeny, meg nem esett volna folyton teherbe, Fülöpnek tulajdonképpen semmi baja nem lett volna vele…

Az ágy két oldalán függő képek egyike Aragóniai Ferdinándot, Johanna bálványozott apját ábrázolta (az apósát, akit ki nem állhatott), a másikról ő maga tekintett le a nyugodtabb napokon, de most csupán hűlt helyét látta fejedelmi arcmásának. Ha éppen rátörtek a dührohamok, Johanna őrjöngésének elsőként az őt ábrázoló kép esett áldozatul – hogy aztán dühe csillapodtával az udvari festők hozzáláthassanak egy újabb festmény megalkotásához, amely a gyűlölve szeretett férfit ábrázolta. Fülöp értesült felesége reggeli ámokfutásáról, arról, hogy ismét erőszakkal kellett megfékezni és visszacipelni a szobájába: újabb nap az őrültekházában. Újabb, kárba veszett arckép. Ki tudja, hányadik már…

Az ablak alatt, fürödve a melengető kora őszi napsütésben, aranyozott bölcsőben – amelyet már hónapokkal korábban elkészítettek az udvari fafaragók és aranyművesek – szorosan bepólyált újszülött pihent: Fülöp és Johanna harmadik kislánya. Újabb gyalog, akit be lehet majd vetni az európai politika sakkjátszmáiban. Az apaság nem érdekelte Fülöpöt. Gyerekei nevelők gondjaira bízva nevelkedtek megözvegyült húga, Margit felügyelete alatt. Alig látta őket. Csupán szükséges velejárói voltak a dinasztikus politikának, ugyanúgy, mint a házassága Johannával. Némi korlátot jelentettek zabolátlan életvitelében, ugyanakkor megnyitották előtte az utat, hogy idővel, ügyesen keverve a lapokat, egy világbirodalom uralkodója váljon belőle. A hatalom pedig megér ennyi kényelmetlenséget.

Fülöp megállt a bölcső mellett, lehajolt a csecsemőhöz, és megérintette pufók kis arcát. A kislány szempillái lustán megrebbentek, lapos pillantással végigmérte a fölé hajoló idegent, aztán hatalmasat ásított, feltárva fogatlan ínyét és a torkát, majd elégedetten szusszanva egyet újra lehunyta a szemét.

Fülöp elmosolyodott.

– Nem vagy ijedős – állapította meg.

– Olyan, mint te – hallotta az ágy felől a gyenge hangon tett megjegyzést.

Fülöp megfordult. A mosoly nem tűnt el az arcáról. Johanna őt nézte üres, fáradt tekintettel. Fülöp az ágy szélére telepedett, megfogta felesége kecses jobbját, és csókot lehelt rá.

– Nem voltál itt – suttogta Johanna szemrehányóan.

– Most már itt vagyok – felelte Fülöp, elengedve a kezét. Kisimított néhány hajszálat a nő homlokából, és hozzáhajolt, hogy ajkaira, amelyek sok-sok évvel ezelőtt, első találkozásukkor tűzbe hozták, csókot adjon. A lendülő jobb kezet későn érzékelte a szeme sarkából, de az erőtlen ütés inkább tűnt simogatásnak az arcán, semmint pofonnak.

– Gyűlöllek! – suttogta Johanna.

– Tudom – húzta megbocsátó félmosolyra a száját Fülöp, és belecsókolt az asszony tenyerébe.

Johanna a leomló szőke fürtöket nézte, melyeket glóriával keretezett az ablakon besütő napfény, a mind ritkábban látható mosolyt, a kék szemeket, melyekbe valamikor első pillantásra elveszett. Nem tudta, ki emlegette először szépként Fülöpöt, de igaza volt. Mégis gyűlölte férje szépségét. Gyűlölve szerette. Szemét elfutották a könnyek. Belsejükbe szivárványt rajzoltak a napsugarak.

– Szeretlek! – suttogta megbicsakló hangon.

Fülöp mosolya, ha lehet, még szélesebb lett. Szinte már csibészes.

– Ezt is tudom – mondta pimaszul, Johanna pedig elnézte neki. Azt is hagyta, hogy megcsókolja. Régen volt része ilyesmiben, pedig mindennap vágyott Fülöp csókjaira, ölelésére, közelségére, szerelmére. Most, hogy a férfi néhány pillanatig olyan volt, mint régen, szívét átjárta a földöntúli boldogság.

Azt nem vette észre, hogy Fülöp tekintetében nyoma sincs vidámságnak, csupán megfontolt, számító és kimért hűvösségnek.

Mint ahogy ajkait sem hagyta el a szó: szeretlek.

II.

1505. szeptember 20., Brüsszel

A szülés megviselte Johannát. Jobban, mint a korábbi négy bármelyike. Legszívesebben ágyban maradt volna a keresztelő napján, de végül engedett Fülöp rábeszélésének. Ám csak díszletnek kellett: demonstrálni a keresztapa, apósa, Miksa császár előtt, hogy rendben van a házasságuk.

{1} Latin, jelentése: ’felesége jogán’.