Ben Kane

Út Rómába

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. fejezet  Egyiptom

II. fejezet  Jovina

III. fejezet  Pharnakész

IV. fejezet  Orcus temploma

V. fejezet  Látomások

VI. fejezet  Veni, vidi, vici

VII. fejezet  A viszony

VIII. fejezet  Rodosz

IX. fejezet  Fogságban

X. fejezet  Caesar játékai

XI. fejezet  Az etióp bika

XII. fejezet  Romulus és Caesar

XIII. fejezet  A végzet fonalai

XIV. fejezet  Sabina

XV. fejezet  Ruspina

XVI. fejezet  Labienus és Petreius

XVII. fejezet  Hazatérés

XVIII. fejezet  Apa és fiú

XIX. fejezet  Négy diadalmenet

XX. fejezet  A keresés

XXI. fejezet  Veszély

XXII. fejezet  Gemellus

XXIII. fejezet  Viszontlátás

XXIV. fejezet  Viszály

XXV. fejezet  Összeesküvés

XXVI. fejezet  A terv

XXVII. fejezet  Március idusa

A szerző jegyzete

Szó- és névmagyarázat

Impresszum

Kyran és Helen Kane-nek,

csodálatos szüleimnek,

sok szeretettel és köszönettel

I. FEJEZET

Egyiptom

Alexandria, Kr. e. 48 tele

– Mozduljatok, istenverte barmok – üvöltötte az optio, kardlapjával a legközelebbi legionáriusok hátára csapva. – Caesarnak szüksége van ránk!

Tíz emberből álló osztagának nem volt szüksége különösebb ösztönzésre. Az éjszakai táboruk a Heptasztadionon állt, a szűk, ember építette kövezett úton, amely a dokkoktól a hosszú, vékony szigetig vezetett, kétfelé választva a kikötőt. Víz volt mindkétfelől, el voltak szigetelve. Az adott körülmények között nem a legjobb hely a maradásra.

A város hatalmas világítótornyának, a Fárosznak sárga ragyogását nagyban megnövelte a kikötő mentén égő hajók fénye. A Caesar emberei által indított tűz gyorsan terjedt, hamar elérte a közeli raktárakat és könyvtárépületeket, hatalmas tűzvészt okozva, mely nappali fénybe borította a jelenetet. Miután újrarendezték soraikat a sötét oldalsó utcákba visszaszorított bajtársaikkal, ismét több ezer egyiptomi katona özönlött elő, hogy összecsapjanak a caesari csapatokkal. Az utóbbiak alig néhány száz lépésre voltak a Heptasztadiontól, az ellenséggel szembeni természetes védvonaltól.

Romulus és Tarquinius szolgálatkészen rohant a legionáriusok mellett. Ha az egyiptomi katonák ordító tömege áttör a soraikon, mindannyian halottak lesznek. Még ha az egyiptomiak nem járnak is azonnal sikerrel, a túlélés esélyei igen csekélyek. A legionáriusok számbelileg jóval kevesebben voltak és nem volt biztos visszavonulási útjuk. Az egész város hemzsegett a barátságtalan helyiektől, a gyalogút pedig olyan szigetre vezetett, ahonnan nem volt menekvés. Csak a római hajók maradtak, a körülöttük rajzó ellenség miatt azonban a biztonságos behajózás lehetetlen volt.

Romulus vágyódó pillantást vetett az egyik triremis felé, amelyik sikeresen elmenekült. A hajó a kikötő nyugati bejárata felé tartott Romulus ikertestvérével, Fabiolával a fedélzetén. Közel kilencévnyi elszakítottság után, ha csak néhány percre is, az imént végre megpillanthatták egymást. Fabiola a tenger felé haladt, el a veszély elől, Romulus pedig nem tehetett ellene semmit. Furcsa módon nem sújtotta le a helyzet. Rájött, miért. A tudat, hogy Fabiola életben és biztonságban van, olthatatlan örömmel töltötte el a szívét. Mithrász segedelmével Fabiola talán meghallotta a kiáltását, hogy a huszonnyolcadik légióban szolgál, és hogy egy nap majd megtalálja. A rég elveszett nővéréért mondott imái végül mégis meghallgattattak.

Most azonban, ahogy sokszor korábban is, az életéért küzdött.

A légióba történt erőszakos toborzást követően Tarquiniusszal együtt besorozták Caesar alexandriai taktikai egységébe, amelyet folyton az ellenséges túlerő veszélye fenyegetett. Romulust mégis megkönnyebbüléssel töltötte el az új, kétes helyzete. Ha az Elízium várja, akkor nem rabszolgaként és nem gladiátorként fog belépni oda. És nem is zsoldosként vagy fogolyként. Megmozgatta a vállát.

Nem, gondolta harciasan, én római legionárius vagyok. Végre. A saját kezemben van a sorsom, és Tarquinius már nem rendelkezik fölöttem. Alig egy órával korábban szőke barátja elmondta neki, hogy ő volt felelős a gyilkosságért, amely eredetileg arra kényszerítette Romulust, hogy Rómába meneküljön. A beismerés sokkjától Romulus még mindig remegett. Kétely, harag és fájdalom mérgező elegye kavargott benne, amitől szinte szédült. Félresöpörte a fájdalmát, eltette máskorra.

Kifulladt csoportjuk elérte a római alakzat hátát, amely csupán hatsornyi mély volt. Az üvöltve kiadott parancsok, a fegyverek fémes csattanásai és a sebesültek kiáltásai hirtelen igen közeliek voltak. Az optiójuk éppen az egyik közeli parancsnokkal, egy idegesnek tűnő tesserariusszal beszélt. Átlósan redőzött sisakot és lemezes páncélt viselt ő is, mint az optio, valamint hosszú botot: ezzel tartotta csatasorban a legionáriusokat. Míg ő és más tisztek a hátsó vonalakban maradtak, hogy megakadályozzák a visszavonulást, a centuriók a frontvonalon vagy annak közelében maradtak. Az ilyen elkeseredett küzdelmek során a veterán hivatásos katonák nagyban növelték a harcosok elszántságát.

Az optio végre feléjük fordult: – Ez lesz a cohorsunk helye.

– Bízzunk a szerencsénkben – mormogta az egyik katona. – Az átkozott vonal legközepén.

Az optio halványan elmosolyodott, helyeslően. Itt lesz a legtöbb veszteségük. – Egyelőre olcsón megúsztátok. Legyetek érte hálásak – mondta. – Húzódjatok szét, két sor mélységben. Erősítsétek meg ezt a századot.

Morogva azt tették, amit mondott.

Romulus és Tarquinius, négy másik katonával együtt, a két kis sor legelején találták magukat. Nem tiltakoztak ellene. Újoncként ezt várták el tőlük. Romulus magasabb volt a legtöbbjüknél, átlátott társai feje fölött, túl a bronzsisakok lószőr sisakdíszein. Itt-ott zászlók emelkedtek a magasba, a századok jelei, baloldalt szélen pedig egy ezüst sas, a légió legbecsesebb ereklyéje. Szíve hevesebben vert a látványától, Róma leghatalmasabb szimbólumától, amit maga is igen nagyra tartott. A sas mindennél jobban emlékeztette rá, hogy maga is római. Dölyfös, büszke és közömbös – nem érdekelte az egyén helyzete, s csakis a harctéri bátorságot és hősiességet ismerte el.

A sason túl tengernyi vicsorgó arc és csillogó fegyver tartott feléjük, hatalmas hullámokban.

– Scutumjaik vannak – kiáltotta az összezavarodott Romulus. – Rómaiak?

– Valamikor azok voltak – köpte ki a balján álló legionárius. – Átváltoztak bennszülöttekké a rohadékok.

– Gabinius emberei, én azt mondom – mondta Tarquinius. Komor bólintás volt a válasz. Kíváncsian bámulták a körülötte lévők – különösen azok, akik a bal oldalán álltak. Vahram kínzásának nyomait viselte magán, az Elfeledett Légió primus pilusáét, aki késpenge alakú fényes vörös forradást hagyott emlékül a haruspex arcán.

Tarquiniusnak hála, Romulus már ismerte XII. Ptolemaiosz történetét, a jelenlegi egyiptomi uralkodók atyjáét, akit több mint tíz éve fosztottak meg a trónjától. Ptolemaiosz elkeseredésében Róma segítségét kérte, hihetetlen aranyösszegeket ajánlva fel annak, aki visszaülteti a trónra. Végül Gabinius, Szíria prokonzulja ragadta meg a lehetőséget. Ez még akkoriban volt, amikor Romulus és gall barátja, Brennus, valamint Tarquinius Crassus seregével utazott.

– Igen – motyogta a légiós. – Itt maradtak, miután Gabinius kegyvesztettként visszatért Rómába.

– Mennyien maradtak? – kérdezte Romulus.

– Néhány ezren – jött a válasz. – De sokan segítik őket. Főként núbiai csapatok és júdeai zsoldosok, valamint krétai parittyások és íjászok. Kemény rohadék valamennyi.

– Vannak gyalogosaik is – mondta egy másik férfi. – Szökött rabszolgák a provinciáinkból.

Szavai dühös morgást váltottak ki a társaiból.

Romulus és Tarquinius összenéztek. Fontos volt, hogy titokban maradjon a kilétük, különösen Romulusé. Rabszolgák nem harcolhattak a reguláris hadseregben. A légióhoz való csatlakozásuk, amit a kényszersorozás oly hatásosan elvégzett, halálbüntetés terhét vonta maga után.

– Azok az áruló szemetek nem érnek fel velünk – jelentette ki az első legionárius. – A hétszínű szart is kiverjük belőlük.

Ezt kellett mondania ebben a helyzetben. Elégedett vigyorok ragyogtak fel az aggodalmas arcokon.

Romulus visszanyelte zsigeri válaszát. Spartacus követői valamennyien rabszolgák voltak, és számos alkalommal legyőzték a légiókat. Ő maga is felért bármely három legionáriussal. Az új hazájukat védelmező rabszolgák talán nehezebb falat lesznek, mint gondolják. Ez persze nem az a pillanat és hely volt, amikor ilyesmit megemlíthetne. Vajon volt valaha is ilyen? – töprengett keserűen. Soha.

Felemelt fegyverekkel vártak, ahogy egyre elkeseredettebben dúlt a harc körülöttük. Ellenséges dárdák és kövek százai csapódtak a soraiknak, itt-ott leterítve egy-egy embert. Pajzsok nélkül Romulus és Tarquinius csak hajlonghattak és imádkozhattak, ahogy a halálos lövedékek elsüvítettek felettük. Elképesztő volt az egész. Ahogy egyre nőttek a veszteségeik, egyre több lett a felesleges felszerelés körülöttük. Egy köpcös harcos összeesett előttük; dárda fúródott a nyakába. Romulus gyorsan, némi szánalommal lehúzta a rángatózó férfi sisakját. Az élők igényei fontosabbak voltak, mint a holtakéi. Még az izzadság áztatta nemezsisak is, amit a fejébe nyomott, valamiféle védelmet jelentett. Tarquinius vette fel a halott scutumát, és hamarosan Romulus is kerített egyet magának egy másik halottól.

Az optio egyetértőleg morgott. A két rongyos vándor nem csupán jó fegyverekkel küzdött, de ismerték a harci felszerelést is.

– Így már jobb – mondta Romulus, a fogantyújánál emelve fel a hosszú, ovális pajzsot. Az Elveszett Légió négy évvel korábbi harcai óta egyiküknek sem volt teljes a felszerelése. Komoran nézett maga elé. Még mindig képtelen volt megszabadulni a bűntudatától Brennus miatt, aki azért halt meg, hogy ő és Tarquinius elmenekülhessen.

– Harcoltatok korábban? – érdeklődött a legionárius.

Mielőtt Romulus válaszolhatott volna, egy pajzs ütötte meg a vállát.

– Előre! – üvöltötte az optio, hátulról közéjük furakodva. – Gyengül elöl a sor.

Az első sorok irányába nyomulva az ellenség felé kavarogtak. Gladiusok, római rövidkardok tucatjai emelkedtek fel készenlétben. Helyükre kerültek a pajzsok, míg végül csak a harcosok villogó szeme látszott ki mögülük a sisakjuk védelmében. Vállvetve mozogtak, mindegyikük védte a bajtársát. Tarquinius Romulus jobbján volt és a bőbeszédű legionárius volt a balján. Mindketten felelősek voltak a védelméért, ahogy ő is az övékért. Ez volt a pajzsfal egyik szépsége. Bár dühös volt Tarquiniusra, Romulus mégsem gondolta, hogy a haruspex ne látná el a feladatát.

Nem látta, hogy milyen vékonnyá váltak időközben a soraik. Az előtte lévő katona hirtelen térdre esett, és egy ellenséges harcos ugrott be az így keletkezett résen, ami meglepte Romulust. Tompa tetejű frígiai sisakot és durva szövésű tunikát viselt, páncél nélkül. Ovális pajzsa és trák kardja volt – furcsa, hosszú görbe pengével –, ez volt az egyetlen fegyvere. Trák peltast – a jellegzetes pajzsról, a peltéről elnevezett harcos –, gondolta ijedten Romulus.

Habozás nélkül előreugrott, scutumával az ellenfél arcába sújtott. A mozdulat félresiklott, mivel a trák a saját pajzsával védte ki a csapást. Néhány ütést váltottak, próbáltak a másik fölé kerekedni. Nem volt ilyesmire lehetőség, Romulus pedig egyre mélyebb tiszteletet érzett az ellenfél görbe pengéje iránt. Alakjának köszönhetően képes volt átnyúlni a scutum fölött, és komoly sérülésekkel fenyegetett oldalról. Alig néhány pillanat telt még csak el, és Romulus máris majdnem elvesztette az egyik szemét és éppen csak elkerült egy csúnya sebet a bal bicepszén.

Válaszképpen apró vágást ejtett a trák kardhordozó karján. Elégedetten fintorgott. Bár a seb nem akadályozta meg ellenfelét a kardforgatásban, korlátozta harci képességeit. Vér szivárgott a sebből, végigfolyt a peltast kardhüvelyén. A férfi fröcsögve szitkozódott, miközben megállás nélkül vágtak és szúrtak egymás felé – ám egyikük sem volt képes a másik pajzsa mögé kerülni. Romulus hamarosan látta, hogy a trák nem bírja felemelni a fegyverét hunyorgás nélkül. Apró lehetőség volt, és nem hagyta, hogy elússzon.

Előretolta a bal lábát és a pajzsát, majd hatalmas, íves csapásra lendítette a gladiusát: a mozdulat azzal fenyegetett, hogy lefejezi az ellenségét. A peltastnak védenie kellett a csapást, különben nyitva hagyta volna az arca jobb felét. Szikrák pattogtak, amint a két penge találkozott. Romulus a föld felé taszította az ellenfelét; nyögés hangzott fel a trák ajkáról, és Romulus tudta, hogy övé a győzelem. Itt volt az ideje, hogy végezzen vele, míg az ellenfelét elborította a fájdalom. Kihasználva lendületét, Romulus előreszökkent, és teljes súlyát hozzáadta pajzsa lendületéhez.

A lendület túl nagy volt a peltast számára, aki elvesztette az egyensúlyát és hátratántorodott, elejtve a pajzsát esés közben. Romulus egy pillanat alatt máris fölötte volt, bal karja hátrahúzva, döfésre készen. Rövid pillantást váltottak, hasonlót ahhoz, ahogy a hóhér néz az áldozatára; ellenfelének csupán a pupillája tágult ki válaszképpen. Romulus gladiusa rövid döféssel, egyetlen pillanat alatt végzett a trákkal.

Romulus hirtelen felfelé mozdult és épp időben emelte maga fölé scutumát. Ellenfele helyét máris egy borotválatlan, hosszú hajú férfi vette át, római katonai szerelésben. Gabinius újabb embere.

– Áruló – sziszegte Romulus. – A saját fajtáddal harcolsz?

– Az otthonomért harcolok – nyögte az ellenséges katona. A latinja Romulus elméletét igazolta. – Ti mi a szart csináltok itt?

Nem tudott mit válaszolni.

– Követjük Caesart – vicsorogta a bőbeszédű legionárius. – A világ legjobb hadvezérét.

Megvető mosoly volt a válasz, Romulus pedig kihasználta a lehetőséget. Előredöfött kardjával a megzavart ellenfél láncinge fölött, mélyen bele a torkába. A férfi egyetlen sikoltással összeesett, Romulus pedig egy pillanatra meglátta mögötte az ellenség sorait. Bár ne látta volna! Egyiptomi harcosokat látott végtelen sorokban, melyek ellenállhatatlanul haladtak feléjük.

– Mennyi cohorsunk van itt? – kérdezte Romulus. – Négy?

– Igen. – A legionárius ismét összezárta mellette a sort. Súlyos veszteségeik következtében most már a legelső vonalban harcoltak. Tarquiniusszal és másokkal együtt felkészültek a következő támadásra, a legionáriusok és a könnyűvértezetű núbiaiak vegyes csapatára. – És persze dögfáradtak.

Új ellenfeleik ágyékkötőben harcoltak; sokuk hosszú tollat tűzött a hajába. A barna bőrű harcosok nagy, ovális pajzsokkal és széles pengéjű lándzsákkal voltak felszerelve. Néhányuk, a tehetősebbek, fejpántokat és arany karperecet viseltek. Az utóbbiak rövid kardokat is magukon hordtak az övükben, valamint hosszú íjat. Tegezeik a bal válluk fölött kandikáltak elő. A római dárda korlátozott hatótávolságát ismerve ötven lépésre megálltak, és nyugodt mozdulatokkal nyílvesszőket helyeztek az íjaikra. Bajtársaik türelmesen vártak mellettük.

Romulus megkönnyebbülten látta, hogy a núbiaiak nem használnak összeszerelhető fegyvereket, ahogy azt a pártusok tették. Az olyan fegyverek nyilai könnyűszerrel átütötték a scutumot. Mindez persze nem jelentett hatalmas megkönnyebbülést. – Pontosan milyen gyengék vagyunk? – töprengett.

– Az ötödik cohorsszal együtt, amelyik a gályákat őrzi, körülbelül ezerötszázan. – A legionárius látta Romulus megdöbbenését. – Mégis mire számítasz? – vicsorgott. – A legtöbbünk évek óta harcol. Gallia, Britannia, megint Gallia.

Romulus mogorván Tarquiniusra pillantott. Ezek a férfiak viharvert veteránok voltak, de jóval kevesebben voltak, mint az ellenség. Bocsánatkérő vállrándítás volt a válasz. A fogát csikorgatta. Csakis azért voltak itt, mert Tarquinius nem fogadta meg a tanácsát, és kitartott amellett, hogy nézzék meg a dokkot és a könyvtárat. Így viszont látta Fabiolát. Ha meghal az előttük álló küzdelemben, akkor azzal a tudattal teszi, hogy a nővére él és jól van.

A núbiai nyilak első zápora ekkor emelkedett a magasba; méltóságteljes és halálos esőként sziszegett felettük.

– Pajzsokat fel! – ordították a tisztek.

Egy pillanattal később az ellenséges lövedékek áradata a már jól ismert dübörgő hanggal csapódott bele a pajzsaikba. Romulus megkönnyebbülésére szinte egyik sem tudta átütni a pajzsokat, így kevesen sérültek meg. Azonban észrevette, hogy a kő és fém nyílhegyeket ragacsos, sötét nyálka borítja. Felgyorsult a pulzusa. Méreg! Legutóbb akkor látott ilyesmit, amikor a szkíták ellen harcolt Margianában. Elég egy apró karcolás a tüskés élükkel és az ember ordító agóniában leheli ki a lelkét. Romulus így még jobban örült a kezében lévő pajzsnak.

Újabb sortűz következett, mielőtt a núbiaiak elkezdtek a római sorok felé lépkedni. Nem terhelte őket nehéz felszerelés, mint a renegát legionáriusokat, így könnyen fokozták az iramot. Szörnyű harci kiáltásaikkal gyorsan megszaporázták lépteiket. Gabinius katonái követték őket, ők voltak az igazi pöröly. Romulus összeszorította a fogát és azt kívánta, bárcsak még mindig velük volna Brennus. Az ellenséges alakulat legalább tíz sor mély volt; a római ekkorra csupán a fele volt ennek.

Mintegy végszóra, a trombiták rövidet tülköltek, s hátulról jött a parancs, „Visszavonulás a hajókhoz!” A parancs nyugodt és kimért volt, jól ellenpontozta a helyzet sürgetését.

– Ez Caesar lesz – magyarázta a legionárius büszke mosollyal. – Soha nem esik pánikba.

Soraik egyszerre kezdtek el oldalra, a nyugati kikötő felé mozdulni. Nem volt messze, de semmiképpen sem engedték le a pajzsaikat. Menekülési kísérletüket látva a núbiaiak dühösen felordítottak és ismét előrelendültek.

– Gyerünk, tovább – ordította a Romulushoz legközelebb lévő centurio. – Csak akkor álljatok meg, amikor elérnek bennünket. Tartsátok az alakzatot és szorítsátok vissza őket. Aztán mehetünk tovább.

Romulus a gályákat figyelte, körülbelül húsz volt belőlük. Volt elég hely a fedélzetükön valamennyiük számára – de merre fognak menni?

Mint mindig, Tarquinius adta meg a választ. – A Fároszhoz. – A világítótorony felé mutatott. – Ott a Heptasztadion csak ötven vagy hatvan lépés széles.

Visszatért az önbizalma; Romulus vigyorgott. – Azt ítéletnapig is meg tudjuk védeni.

A hajókat azonban még nem érték el, a núbiaiak viszont egy pillanattal később máris rárontottak a római alakzatra: olyan erővel csapódtak beléjük, hogy az első sorok több lépésnyire visszaszorultak. Sikolyok töltötték be az éjszakai levegőt, katonák átkozták a balszerencsét, amit az istenek küldtek rájuk. Romulus látta, amint a balján lévő egyik legionárius lábikráját átüti egy dárda, s a férfi csörömpölve összerogyott. Egy másik harcos arcát átszúrta egy penge és az arca másik felén bukkant elő. Vér fröccsent a sebből, amint az kihúzta belőle a fegyvert. A harcos eldobta a pajzsát és a kardját, felemelte mindkét kezét és a szétvágott arcához szorította. Vékony, éles kiáltást hallatott. Romulus elvesztette szem elől a sebesült férfit, amint az egységének csapódott a núbiaiak újabb tömege.

Haragos vörös szájak idegen sértéseket kiáltoztak feléjük. Bőrpáncélok taszították félre a római pajzsokat, széles végű dárdák villantak előre-hátra, római húst keresve. Romulus orra megtelt a fekete harcosok avas testszagával. Gyorsan megölte az első férfit, akit elért, egyetlen könnyű mozdulattal a harcos szegycsontja alá csúsztatva gladiusát. A következő ellenfelét sem volt nehezebb megölnie; gyakorlatilag belerohant Romulus kardjába. A núbiai halott volt, mielőtt észrevehette volna.

Romulus balján Tarquinius is épp akkor végzett egy harcossal, a balján azonban a beszédes kedvű legionárius még mindig küzdött. Két hatalmas núbiai által szorongatva hamarosan kapott egy dárdát a jobb vállába, ami megbénította. Nem maradt semmi esélye: az egyik ellenfele lenyomta a pajzsát, míg a másik átszúrta a torkát. Ez volt az utolsó dolog, amit a núbiai az életében tett: Romulus lecsapta a bal kezét – azt, amelyik a lándzsát tartotta –, egy ellencsapással pedig köldöktől vállig felhasította. Az egyik hátsó sorból új legionárius érkezett, hogy betöltse az üresen maradt helyet. Az ő segítségével végül a második núbiait is megölték.

A holtak helyére azonnal új harcosok kerültek.