Charles Gilman

Titkok a Lovecraft suliból

Ventus Libro Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Impresszum

Samnek

Robert Arthurt idegenek vették körül.

Ott állt a Lovecraft Általános Iskola bejárata előtt, nézte a diákokat, és ismerős arcokat keresett. Minden újonnan érkező talált valakit, akihez odasétált. A gyerekek nevettek, viccelődtek és ugratták egymást. De Robert nem látott senkit, akit ismert volna.

Az előző nyáron Roberték környékén átalakították a kerületeket. Ez csupán különös megfogalmazása annak, hogy minden korábbi barátja – aki a város északi részén lakott – a Franklin suliba került, ő pedig a déli részen lévő Lovecraftba.

Édesanyja azt mondta neki, nincs mit tenni, így alakult.

– Biztosan tetszeni fog neked – biztatta. – Sok millió dollárt költöttek az új iskola megépítésére. Az az épület egy valóságos művészi alkotás! Van benne uszoda, interaktív táblák és sok minden más is. Csodálatos lehetőség!

Ám Robertet még ez sem győzte meg. Boldogan elcserélte volna az uszodát és a modern felszerelést régi, jól ismert barátai társaságára. Rengeteg dolog nyomasztotta: ki mellé ül majd az ebédlőben? És ha segítségre lesz szüksége a szekrénye kinyitásához? Nincs egyáltalán senki ebben az iskolában, akit ismerne?

A főbejáraton túl hatalmas képernyő hirdette:

ÜDVÖZÖLJÜK A DIÁKOKAT!

KÉRJÜK, FÁRADJANAK A TORNATEREMBE

AZ ÜNNEPÉLYES MEGNYITÓRA!

Egyszerűen keresztülsétálva az épületen bizonyára gyorsabban odaért volna, azonban Robert nem sietett. Ráérősen körbenézett, azon gondolkodott, milyen érdekes, hogy ez a hatalmas épület csak úgy hirtelen kinőtt a földből.

Hat hónappal ezelőtt a terület még egy elhagyatott legelő volt, gaz és pocsolyák borították mindenütt. Most óriási, négyemeletes épület magasodott a helyén, tenisz- és baseballpályával, kifogástalan zöld gyeppel, amerre a szem ellátott.

Amikor Robert a tornaterembe ért, a lelátók már tele voltak: diákok, tanárok, szülők és riporterek – a város minden lakója kíváncsian várta a megnyitó ünnepséget. Mindenki, kivéve Robert édesanyját, aki ápolónő volt, és éppen dolgozott a dunwichi kórházban. Általában már jóval azelőtt elindult otthonról, hogy Robert felébredt volna, így ritkán vett részt iskolai eseményeken vagy kirándulásokon. Ez néha zavarta Robertet, de ma kifejezetten örült neki. Tudta, annál, hogy egyedül ül a lelátón, csupán az lenne kínosabb, ha az anyukájával ülne ott. Mindenki más a barátaival volt.

Felment a lelátó feléig, és leült két nevetgélő lánycsoport közé. Megpróbált rájuk mosolyogni.

Egy lány sem mosolygott vissza.

Az ünnepség már javában tartott. Először a polgármester mondott köszönetet az önkormányzatnak, majd az önkormányzat képviselője mondott köszönetet a tanári karnak. Ezután néhány tanár mondott köszönetet a szülői munkaközösségnek, aztán a szülők mondtak köszönetet Slater igazgatónőnek.

Az igazgatónő végül felállt, és egy hatalmas ollóval ünnepélyen átvágta a szalagot. Pontosan ebben a pillanatban az ég elsötétedett, és hatalmas mennydörgés hallatszott.

Különös, gondolta Robert, egy perccel ezelőtt még gyönyörűen sütött a nap, most meg mindjárt szakad.

Szerencsére az ünnepély a végéhez közeledett. A nagy finálé a Dunwich Középiskola diákjainak felvonulása volt, dobokkal és fúvós hangszerekkel. Énekelve parádéztak végig a termen.

Robert a válla fölött végignézett a lelátón, még mindig ismerős arcokat keresett. Több mint négyszázan ültek körülötte, így azt gondolta, előbb-utóbb talál majd valakit.

Talált is.

A lehető legrosszabb valakit.

Jaj, ne!

Robert azonnal előrefordult, de már késő volt, észrevették.

– Hé, Robert! Te vagy az? Robert Arthur!

Hihetetlen, milyen balszerencsés ez a nap! Glenn Torkells! Az egyetlen ismerőse a Lovecraft Általános Iskolában épp Glenn Torkells? Aki évekig zaklatta őt az előző suliban?!

– Robert! Nem hallod? Hozzád beszélek!

Sajnos valóban ő volt az.

Robert megpróbálta nem észrevenni. Édesanyja mindig azt mondta, ne figyeljen azokra, akik bántják, így majd megunják, és békén hagyják. Na persze!

– Tudom, hogy te vagy az, Robert! Szerencsére kiváló a memóriám.

Robert érezte, hogy valamit a fejéhez vágnak. A nyakához nyúlt, és leszedte: egy félig megrágott gumicukor-giliszta volt az.

– Fordulj meg, és nézz rám!

Robert tudta, hogy Glenn úgyis eléri, amit akar, mindig is így volt. Amint megfordult, egy újabb giliszta landolt, egyenesen a homlokán.

Glenn harsányan nevetett.

– Ha-ha! Pont a céltábla közepébe!

Két sorral Robert mögött ült, pontosan úgy nézett ki, mint az alsó tagozatban – csak még magasabb volt. Ugyanazt a zöld kabátot és kék farmert viselte. Haja ugyanúgy a fejéhez tapadt, mintha csak maga vágta volna le egy életlen ollóval. Glenn mindig a legmagasabb gyerek volt az osztályban, de most már akkorának tűnt, mint Hihetetlen Hulk.

– Mit akarsz? – kérdezte Robert.

Glenn a szájába vett egy gumikukacot, és rágni kezdte.

– Stréberadót! – mondta. – Fizess!

Robert sóhajtott. Glenn már ötödik osztály óta szedte a „stréberadót”. Egy dollár büntetés járt különböző mondvacsinált „kihágásokért” – például azért, mert Robert dadogott vagy csúnya nadrágot hordott – ezeket Glenn találta ki.

Robert körbenézett, hátha egy tanár a segítségére siet. Ez persze még az előző iskolájában sem fordult elő soha, de reménykedett, hogy a Lovecraftban talán megvédi valaki.

Persze semmi sem történt. Mindenki a parádézókat figyelte. A két oldalán ülő lányok egymással beszélgettek.

– Gyerünk már, stréber! – sürgette Glenn. – Azt hiszed, te vagy az egyetlen ebben a suliban, aki tartozik nekem?

Aznap reggel kapott az anyukájától öt dollárt zsebpénznek, az első iskolanap tiszteletére.

Robert kihúzott egy dollárt a zsebéből, és átnyújtotta Glennek. A fiú megrázta a fejét, és gonosz vigyor ült ki az arcára. Szegény gumicukor-kukacot még mindig a fogai között szorongatta.

– Felsőben már két dollár – közölte. – Már nem vagyunk kisgyerekek.

A parádé után az igazgatónő felszólította a diákokat, hogy keressék meg a szekrényüket, majd a tantermüket.

Ahogy a lelátók elkezdtek kiürülni, Robert fürgén elindult a tömegen át, és közben igyekezett minél távolabbra kerülni Glenn Torkellstől.

Ekkor vett észre egy lányt, aki egyenesen felé tartott. Alacsony volt és vékony, fehér pólót és kék farmert viselt. A hóna alatt gördeszkát cipelt, hosszú sötétbarna haját a füle mögé simította. Karján egy tucat színes karkötő virított. Amikor elmosolyodott, elővillant a fogszabályzója.

– Kukacok vannak a hajadban – közölte.

– Tessék?

– Gumicukor-kukacok. A fejeden vannak.

Robert odanyúlt, és kiszedte őket a hajából.

– Köszönöm.

– Szembe kéne szállnod vele.

– Kivel is?

– Tudod jól, hogy kivel.

Robert elvörösödött. Van bármi, ami kínosabb annál, amikor egy lány ad tanácsot a zaklatók ellen?

– Glenn és én barátok vagyunk – magyarázta gyorsan. – Ez csak egy buta játék, amit játszunk. Tartoztam neki két dollárral, azt adtam oda.

– De stréberadónak hívta.

– Tudod, ez is a játék része.

Ám Robert világosan látta, hogy a lány nem hisz neki.

– Karina vagyok – mondta. – Karina Ortiz.

– Robert Arthur.

– Tudom – felelte. – Hallottam, amikor gúnyolt.

– Nem is gúnyolt.

– A barátok nem dobálnak gumicukor-kukacokat egymás hajába – mondta Karina. – Ott voltam. Láttam az egészet.

– Akkor talán legközelebb foglalkozz a saját dolgoddal.

Robert mindezt hangosabban mondta, mint szerette volna. Karina megadóan maga elé emelte a kezét.

– Jól van, nyugi. Csak úgy tűnt, szükséged van egy barátra, ennyi.

Azzal ledobta a gördeszkát a földre, és gyorsan elgurult vele. Ügyesen kerülgette a többi diákot.

Robert azt kívánta, bárcsak meg se szólalt volna. De már túl késő volt. Karina volt az első, aki barátságosan viselkedett vele a Lovecraft suliban, és máris sikerült elüldöznie.

Követte a tömeget a kijárat felé. A sok ember egybefüggő színkavalkádot alkotott, mindenki izgatottan beszélgetett valakivel.

Faliújságok helyett a Lovecraft Általános Iskolában színes LCD tv-k lógtak a falon, amelyeken különböző felhívások váltogatták egymást az iskolai focicsapatról és a kórusról. Csillogó fémszekrények sorakoztak a fal mellett, azonban ósdi lakatok helyett digitális zárral voltak felszerelve. A diákok lelkesen pakolták be a táskáikat és uzsonnás dobozaikat.

Robert megtalálta a saját szekrényét – az A119-est –, és beütötte a kódját, amit korábban e-mailben kapott. Amikor lenyomott egy gombot, furcsa, sípoló hangot hallott, majd kinyílt a szekrényajtó.

Valahol messzebb egy lány sikoltását hallotta, de nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget. A hatodikos és hetedikes lányok mindig sikítoztak minden miatt.

Az új szekrényt fémpolc osztotta két részre. A nagyobbik részbe beakasztotta a kabátját az odakészített fogasra, a kisebbikbe pedig az uzsonnás zacskóját helyezte.

Ekkor felpillantott a szekrény tetejére. Egy fehér patkány nézett egyenesen a szemébe.

Kicsit arrébb még egy lány sikított. Majd még egy és egy újabb. Egy tanár elkiáltotta magát:

– Lépjetek hátra!

Robert érezte, hogy valami a lábához ér. Mielőtt még hátraléphetett volna, a fehér patkány a vállára ugrott.

– Szedjétek le rólam! – kiáltotta valaki.

– Ott egy másik!

– A fejemre ugrott!

Újabb patkányok szaladtak el a lába mellett, most már több tucatnyian voltak, körbe-körbe futkároztak a folyosón.

Eddig a pillanatig Robert élete igen csendes és átlagos volt. Ugyanolyan dolgok iránt érdeklődött, mint a többiek, ugyanolyan hobbijai voltak, mint egy átlagos tizenkét éves fiúnak. Az ideje nagy részét az iskolában töltötte, este házi feladatot írt vagy játszott a számítógépen. Nem volt felkészülve arra, hogy patkányok elől kell ugrálnia az iskolában.

Míg az osztálytársai sikítoztak, Robert meglepően nyugodt maradt. Rájött, hogy csak két lehetősége van: kiabálhat és pánikolhat, mint a többi gyerek, vagy egy helyben, mozdulatlanul megvárhatja, hogy a patkányok megtalálják a legközelebbi kijáratot.

Pontosan az utóbbi történt. A patkányok elérték az ajtót, és kiszaladtak az iskolát körülvevő zöld gyepre. A többi diák döbbenten nézte őket.

– Ezt egyszerűen nem hiszem el! – mondta a Robert mellett álló fiú. – Ennyi pénzt költöttek az iskola megépítésére, és máris tele van patkányokkal? Ez hogy lehetséges?

Jó kérdés, gondolta Robert.

Letérdelt, hogy alaposabban szemügyre vegye a szekrény belsejét. A fémből készült oldalakon sehol nem látott lyukakat vagy réseket, amin keresztül a patkányok bejuthattak volna.

Robert sejtette, hogy az új iskola érdekes lesz majd, de ez azért sok volt a jóból.

Érdekes módon Robert első tanítási napjának legfurcsább részei még hátra voltak.

A tanárai első látásra kedvesnek tűntek. A történelemtanár például megígérte, hogy elviszi az egész osztályt Philadelphiába, ahol meglátogatják a Nemzeti Alkotmány Központot. A matematikatanár pedig egy érdekes trükköt mutatott be, amelynek segítségével számológép vagy akár ceruza nélkül is össze lehet adni nagy számokat. Minden tanár áradozott az iskola fantasztikusan modern felszereléséről. Azt mondták, a Lovecraft a legkörnyezettudatosabb iskola a keleti parton; az épület nagy része újrahasznosított alapanyagokból készült. Jó tanároknak tűntek, akik büszkék voltak arra, hogy itt taníthatnak.

Ezek után Robert biológiaórára indult.

Amint belépett a terembe, észrevette Glenn Torkellst, aki a fal mellett állt. Robert behúzta a nyakát, és leült az ajtó melletti padhoz.

A tanár még nem érkezett meg, de addig is bőven volt mit nézni a tanteremben: színes üvegek, főzőedények és annyi kémcső, amennyi egy őrült tudós laboratóriumában lehet. Elöl a tanteremben egy életnagyságú csontváz állt. Hátul néhány akvárium és terrárium különböző egzotikus halakkal, gyíkokkal, hörcsögökkel és más kisállatokkal.

Már becsöngettek, de a tanár még mindig nem volt sehol. Robert osztálytársai tovább beszélgettek ugyan, valami mégis érezhetően megváltozott. Valami gond volt.

Robert ellenőrizte az órarendjét.

7. ÓRA – BIOLÓGIA

MRS. KINSKI – 213-AS TEREM

Jó teremben volt, jó időben. De hol késik Mrs. Kinski?

A Robert bal oldalán ülő lány egyszer csak hozzá fordult.

– Le kellene menned az igazgatói irodába – mondta. – Mondd meg nekik, hogy régóta várunk a tanárra.

– Mármint én? – kérdezte Robert.

– Ne is figyelj rá! – szólt közbe a lány a jobb oldalon. – Szeret parancsolgatni.

– Nem is igaz!

– Dehogynem!

Robert alig győzött jobbra-balra forgolódni. Mindkét lánynak fehér bőre és vörös haja volt. Kísértetiesen hasonlítottak egymásra, mintha testvérek lennének.

Tulajdonképpen teljesen egyformák voltak.

– Várjatok egy percet – szólt közbe. – Ti nem…

– Ikrek vagyunk – feleltek azok teljesen egyszerre, majd mindketten nagyot sóhajtottak, mint akik már unják ezredszer is megválaszolni ugyanazt a kérdést.

– Klassz – mondta a fiú, mivel más nemigen jutott eszébe. – Robert vagyok.

A lányok nem mutatkoztak be. Ekkor kinyílt a tanterem ajtaja. Robert felkapta a fejét, mert arra számított, hogy Mrs. Kinski érkezett meg. Az ajtóban azonban egy idős férfi állt, magas volt, zakót és nyakkendőt viselt. Úgy tűnt, meglepődött, hogy a terem tele van diákokkal. Hideg, kék szemével végigpásztázta az asztalokat, mindenkit alaposan szemügyre vett. Közben egyszer sem pislogott.

– Jó napot kívánok! – mondta végül. A hangja mély volt és kellemes. – Bocsánat a késésért.

Előresétált az asztalhoz és letette kopott bőrtáskáját. Egy szó nélkül a tábla felé fordult, felvett egy krétát, és írni kezdett:

Rattus norvegicus

Ország: Animalia

Törzs: Chordata

Osztály: Mammalia

Rend: Rodentia

Robert és az osztály többi tagja csodálkozva figyelték a tanárt.

– Elnézést!

A tanár hirtelen megfordult.

– Tessék, fiatalember?

Robert máris megbánta, hogy kinyitotta a száját, de valakinek mégiscsak fel kellett tennie ezt a kérdést:

– Bocsánat, mi történt Mrs. Kinskivel?

– Kinski? – a tanár úr alaposan végigmérte Robertet. – Kinski, Kinski. Miért olyan ismerős nekem ez a név?

Robert magasra tartotta az órarendjét.

– Itt az áll, hogy ebben a teremben, ebben az órában, Mrs. Kinski tart biológiaórát. Itt. A 213-as teremben.

– Ó, már értem! Ő a helyettesem! Hát persze! Mrs. Kinski egyike a sok kiváló helyettes tanárunknak. Ő volt kiírva, amíg én… nos, amíg gyengélkedtem. Betegség. De, mint láthatják, ismét kiváló egészségnek örvendek, így az ő jelenlétére többé nincs szükség. A nevem Garfield Daemon, és én tartom a hetedikes biológiaórát.

Robertnek az évek során bőven akadtak érdekes tanárai, azonban ez a férfi a legkülönösebb volt mind közül. Daemon tanár úr cseppet sem zavartatta magát, visszafordult a táblához, és egy patkánycsontváz rajzolásába kezdett. Elképesztően pontos volt, legalább tíz percig rajzolt. Erősen rányomta a krétát a táblára, ami néha el is tört a kezében.

Amikor végre elkészült, feliratozta az ábrát – szegycsont, lapockacsont, sípcsont…

Az egyik ikerlány magasba emelte a kezét.

– Elnézést, Mr. Daemon!

– Daemon tanár úr – mondta a tanár, de meg sem fordult.

– Daemon tanár úr, ez benne lesz a dolgozatban?

– Nem értem a kérdést – mondta, miközben áttért a koponya feliratozására: metszőfog, állkapocscsont.

– Úgy értem, jegyzetelnünk kell, amit most ír?

A kréta ismét eltört Daemon kezében, a darabjai a padlóra hullottak. Lassan az osztály felé fordult, a rászóródott krétapor ellepte a zakóját.

– Megértem – kezdte –, hogy sokakat megzavart a ma reggeli incidens. Teljesen érthető. Az emberek régóta a betegségekkel azonosítják a patkányokat. A tizennegyedik században Európában a patkányok terjesztették a fekete halált, a pestist, ami majdnem százmillió emberéletet követelt.

Daemon tanár úr nevetni kezdett.

– El tudjátok ezt képzelni, gyerekek? Százmillió ember! Csak úgy meghalt ezek miatt a kis rágcsálók miatt. Ezek az állatok valóban életveszélyes kis lények! Sokkal veszélyesebbek, mint amilyennek kinéznek!

Az osztály döbbenten bámult rá. Ha az volt a célja, hogy megnyugtassa őket, nem csinálta valami jól.

Daemon az ablakhoz sétált, és kinézett az udvarra.

– Ne feledjétek, hogy fél évvel ezelőtt ez a terület egy üres birtok volt. Fák, patakok, milliónyi kis ökoszisztéma, ami az emberi szemnek láthatatlan. A patkányok bizonyára jól érezték magukat egy ilyen helyen. Volt élelmük, vizük, búvóhelyük, minden, ami csak kellett – mondta, és az arca egyre jobban elkomorult. – Egészen addig, amíg nem jöttek az emberek, és nem tették tönkre az otthonukat. Egy szempillantás alatt leromboltak mindent. Mit tehet ilyenkor egy védtelen kis állat? Természetesen találniuk kellett új búvóhelyet. Ez az oka a ma reggeli kis meglepetésnek.

A többi diák egyetértően bólintott, mintha annak, amit a tanár úr mondott, bármi értelme lenne, azonban Robertet a legkevésbé sem győzte meg. Mindez nem magyarázta meg, hogyan kerültek a patkányok a szekrénybe. De félt tovább kérdezősködni, így nem tette fel a kezét. Rájött, hogy az egész nem is olyan érdekes. Ha az osztályban mindenki más is elfogadta Daemon magyarázatát, akkor talán…

– Daemon tanár úr? – szólt Glenn. A hangja csupa kételkedés volt. Robert akárhogy gondolkodott, nem emlékezett rá, mikor kérdezett Glenn bármit is az órán utoljára. – Értem, amit mond, de én a szekrényem belsejében találtam egyet. Úgy értem, már ott volt, mielőtt kinyitottam.

Daemon tanár úr bólintott.

– Egy kifejlett példány meglepően sok mindenen keresztül tudja rágni magát; csonton, téglán, betonon, még akár csöveken is. A szekrényeitek fémből vannak. Ez nem okoz problémát egy patkány erős fogainak.

– Értem, de én alaposan megnéztem a szekrényemet – folytatta Glenn. – Nem volt rajta semmilyen rés vagy lyuk.

Daemon ekkorra már határozottan idegesnek tűnt.

– Hogy hívják, fiatalúr?

– Glenn vagyok.

– Milyen Glenn? Van vezetékneve is?

– Glenn Torkells.

– Nos, Mr. Torkells, biztos benne, hogy nem volt rajta rés? Egészen biztos?

– Igen, mindent megnéztem. Semmi. Csak a szellőző.

– Csak a szellőző! – fakadt ki Daemon. – Na, ugye! És mondja, Mr. Torkells, meg tudná becsülni a szellőző rés átmérőjét? Esetleg megnézte azt is?

– Talán néhány centiméter.

– Talán néhány centiméter – ismételte Daemon mosolyogva. – És azt tudta Mr. Torkells, hogy a patkány az egyetlen olyan állat, amely össze tudja nyomni a csontvázát olyan kicsire, hogy akár egy néhány centiméteres résen is átférjen?

– Ezt nem tudtam – dadogta Glenn, mire az egész osztály felnevetett.

– Hát persze, hogy nem! Mivel bizonyára túlságosan lefoglalja, hogy ostoba kérdéseket tegyen fel!

Robert nem hitt a fülének. Most először hallott olyat, hogy egy tanár ostobának nevez egy kérdést.

– Javasolhatnám – folytatta Daemon –, hogy a továbbiakban jobban figyeljen az óráimra, ahogy az osztálytársai is? Akkor talán tanul is valamit. Mit gondol, képes erre?

Glenn bólintott. Ekkor már paprikavörös volt az arca, és mélyen belesüllyedt a székébe. Daemon tanár úr visszafordult a táblához, és folytatta az ábra feliratozását.

Robert nem is hitte el, ami az imént történt. Egy pillanatra még sajnálta is Glenn Torkellst.

És ez messze a legkülönösebb dolog volt, ami az első napon történt vele.