KÖSZÖNJÜK

Elnök Úr!

Kossuth Kiadó

Tartalom

Kurtág György  CSENDES PÁRBESZÉD

Csány Vilmos  ELNÖKI VISELKEDÉS

Darvas Iván  GÖNCZ ÁRPÁD

Eörsi István  MÉG FELJEBB!

Esterházy Péter  Ó, MENNYIRE

Fejtő Ferenc  GÖNCZ ÁRPÁDRÓL ÁRPI BÁCSINAK

Gombár Csaba  TISZTELGŐ TÖREDÉK

Gönczöl Katalin  Szabálytalan vizsgálati jelentés  GÖNCZ ÁRPÁD  magyar állampolgár jogainak helyzetéről

Grendel Lajos  FŐHAJTÁS GÖNCZ ÁRPÁD ELŐTT

Hankiss Elemér  GÖNCZÖLSZEKÉR

Jancsó Miklós  LEVÉLFÉLE GÖNCZ ÁRPÁDHOZ

Juhász Ferenc  REZI BORDAL

Kányádi Sándor  MÉG CSAK EZUTÁN

Kende Péter  UKRÓNIA 1991

Konrád György  A NEVES NÉVTELEN

Kosáry Domokos  Tisztelt Elnök Úr!

Kovács András Ferenc  RESPONSORIUM

Lator László  ELNÖK, AUTÓBUSZON

Lázár Ervin  AZ IGAZSÁGTEVŐ NYÚL

Lengyel László  GÖNCZORSZÁG

Litván György  „A HATALOM HUMANIZÁLÁSA”

Nádas Péter  MARADJ VELEM ÉDES ÉLETEM

Orbán Ottó  A NÉP, AZ ISTENADTA NÉP

Parti Nagy Lajos  HOLAHA ZANZÁK

Petri György  „…most egy tágasabb cellában vagyunk…”

Pomogáts Béla  TALÁLKOZÁSOK

Poszler György  ERASMUS IGAZA (?)

Romsics Ignác  MAGYAR ÁLLAMFŐ-SORSOK

Surányi György  A BIZALOM ELNÖKE

Szilágyi Ákos  ÚJABB LAPOK A SZITTYA-SZÓTYÁRBÓL

Tandori Dezső  EGY VÁNDOR ÜNNEPE

John Updike  Kedves Göncz Elnök Úr!

Vajda Mihály  KÉT ÜRES KŐTÁBLA

Várszegi Asztrik  VENDÉGKÉNT OTTHON

Vásárhelyi Miklós  TÍZ PERC SZABADSÁG – A TUS ALATT

Impresszum

KURTÁG GYÖRGY

CSENDES PÁRBESZÉD

Copyright © 2000 Editio Musica Budapest

CSÁNY VILMOS

ELNÖKI VISELKEDÉS

Az etológus embereket is figyel. Barátot, szomszédot, járókelőt, színészt, politikust, államférfit, mindenkit. Kíváncsi arra, hogyan formálják, hogyan élik meg társadalmi tevékenységüket. Mit gondol a tanár arról, hogyan kell tanárnak lenni, és hogy hajtja végre azt, amit helyesnek tart? Mit gondol a politikus arról, hogyan kell beszélni, tevékenykedni egy politikusnak. Ezek a szerepek nem szabadon választottak. Minden – többé kevésbé megszervezett – kultúra kialakítja az értelmesnek tekintett társadalmi tevékenységek, „szerepek” repertoárját. Az lesz majd a jó hentes, a kiváló tanár, a népszerű képviselő, aki a kultúra adott szerkezete által megszabott lehetőségek valamelyikével él. Őt megértik, őt annak tekintik, aminek szerepe mondja. A társadalmi szerepet persze nem csak a kultúra határozza meg. Az egyén sokat hozzáadhat, de sokat el is vehet a kultúra által nyújtott lehetőségekből. Ha a szerepet kivitelező személyiség gyenge, akkor csupán magára vesz egy közismert sémát. Ha erős, akkor új, szokatlan, váratlan lehetőségekkel él, megpróbálhatja kitágítani az adott tevékenység lehetőségeit. Rangot adhat a szerepnek.

A rendszerváltás a most élő generációk számára sok új szerep lehetőségét hozta. Ezek között néhány; mint az önálló vállalkozó, az aktív politikus tevékenysége olyan, amelyek mintáit a régmúltból vagy nyugati példákból lehetett csak összerakni. Nagy kérdés volt például, hogy milyen szerepe lesz az új politikai rendszerben az államelnöknek. Csupán reprezentáló, kitüntetéseket osztogató, az előző rendszer hasonló szerepeitől valójában csak kevéssé különböző elnököt képzelnek el a mi jelenlegi kultúránkban, vagy van lehetőség valami másra, többre is.

A rendszerváltozás nagyon összetett, a társadalom minden tagjának magatartását, életviszonyait befolyásoló folyamat. Demokrácia, társadalmi lecsúszás vagy felkapaszkodás. Gazdagodás vagy elszegényedés. Szabadság és felelősség egyszerre született. Mindenkinek sok új lehetőség adódott.

Göncz Árpád köztársasági elnöksége egy különleges személyiség szerepvállalásának jegyeit mutatta. Göncz ráérzett azokra a sokszor kimondatlan, de szükséges igazságokra, amelyekre – a napi politika érdekharcai felett – mindenkinek szüksége volt saját lelki komfortjához. Pozíciója a patriarcha, a családfő ősi mintájára a komoly, méltóságteljes, mindenkiért felelős, a jót és a rosszat egyaránt meglátó morális hatalom jelképe lett. El tudta hitetni az ország nagy részével, hogy van valaki, aki átlátja az egész folyamatot, ha annak sorsszerűségén változtatni nem is tud. Azzal, hogy felismerte és kimondta, egyben meg is könnyítette a terheket. Éreztük, hogy van valaki, akibe belekapaszkodhatunk, nem voltunk egyedül.

Távoli szemlélődésem az elnöki szerepről és megtestesítőjéről egyszer, váratlanul közelebbi, néhány órás kuratóriumi személyes találkozást és vizsgálódást is lehetővé tett. Kíváncsi voltam, hogy vajon a szerep megformálása csupán akaratlagos politikai teljesítmény-e, vagy a személyiség és a szerep érzelmileg már összefonódtak és nem választhatóak szét. Nagyon kellemes tapasztalatokkal gazdagodtam, egy aktív, konstruktív, hihetetlenül toleráns vezetőt ismertem meg, akit nem érdekel szerepének hatalmi oldala, aki nem uralkodik alkalmi csoportján sem, akit csak az ügy, a probléma minél gyorsabb, hatékonyabb, demokratikusabb megoldása érdekel. Az ő korában számtalan apró jele szokott lenni az intellektus hanyatlásának, de nála egyet sem vettem észre. Nem fecsegett, mindenre odafigyelt, minden szükségesre emlékezett. Nem egy előre elhatározott végeredmény felé terelte tizennégy fős társaságunkat, inkább igyekezett a résztvevők szándékait kibontani, azokat egymással szembesíteni, megtalálni az esetleges azonos pontokat és a közös, mindenki által támogatható megoldást. Sikerült is. A végén mindannyian úgy éreztük, hogy aktív, konstruktív résztvevői voltunk a döntési folyamatnak.

Göncz Árpádnak sikerült az elnöki szerepet méltósággal, emberséggel kitölteni, azt a reményt is keltve, hogy kialakulhat még érdemes politikai kultúra Magyarországon.

DARVAS IVÁN

GÖNCZ ÁRPÁD

Laudatio

Csak irigyelni lehet Göncz Árpádot.

A múltjáért, a jelenéért, a jövőjéért. Visszatekintve az elmúlt évtizedekre, bízvást kijelenthetjük, ő azon kevesek közé tartozik, akik csakugyan bármikor „bátran belenézhettek a borotválkozótükrükbe”. Amikor a szélsőjobb szennyes hulláma árasztotta el a hazáját, ő fegyverrel a kezében vette fel a harcot a betolakodókkal szemben. A combján ütötte seb a mai napig is bizonyítja igazát: nem az a férfi, aki utólag jártatja a száját, hanem aki – amikor itt az ideje – szótlanul megteszi a magáét!

És amikor egy bő évtizedre rá a szélsőbal ellen kelt fel a nemzet, de a külső ellenség végül is eltaposta a forradalmat, ő természetesen ismét ott állt a tevékeny ellenállók oldalán. Épp hogy elkerülte a bitót: életfogytiglani fegyházzal büntették.

Igen, még a – végül „mindössze” hat évig tartó – börtönért is csak irigyelni lehet őt! Mert az ott töltött idő olyan „magas fokú, intenzív tanfolyamnak” bizonyult, amely – minden kínja-keserve ellenére is, lám! – végül arra is predesztinálta, hogy – amikor eljött az ideje – a legmagasabb poszton képviselhesse a hazáját. (Arról nem is szólva, hogy ugyancsak a börtönben tanult meg olyan fokon angolul, hogy – jóval később, kötelező segédmunkási éveit is maga mögött hagyva – műfordítóként tartotta fenn magát és családját.)

És csak irigyelni lehet azért az állhatatos kitartásáért és méltóságáért, amellyel évtizedeken keresztül viselte – igaz, idővel mind gyengülő, puhuló – a diktatúra minden nyűgét, baját, és ugyanakkor ellenállt minden otromba csábítási kísérletének is! „Pártunk és Kormányunk” jól ismert szlogenje: „Aki nincs ellenünk, az velünk van” bízvást kibővíthető lett volna további meghatározásokkal is, akár olyannal is, hogy: „de még aki ellenünk van is – de befog a a pofáját! –, még az is velünk van!” Tág tere nyílott akkoriban mindenfajta kompromisszumnak, „kibekkelési” lehetőségnek, pillanatnyi előnyökkel kecsegtető személyes kis megalkuvásoknak, a diktatúra irányába tett különféle diszkrét jelzéseknek. Göncz Árpád irigylésre méltó karakánsággal és önmegtartóztatással mindvégig tartózkodott az effajta gesztusoktól.

És ismét csak irigyelni lehet őt azért a szuverén méltóságáért, ahogy a diktatúra összeomlásakor, a szabadság megszületésekor elvállalta és azóta is viselte az ország legmagasabb tisztségét. Hogy azon igen ritka kivételek közé emelkedett, akiket nem tudott megrontani a hatalom. Akiről lepergett a nagyképűség, a kivagyiság, az önimádat, a személyi kultusz megkísértése. Aki a sors minden megpróbáltatása ellenére is mindvégig meg tudott maradni ugyanannak a közvetlen, szerény, tisztességes, egyfajta magától értetődő méltóságot sugárzó férfinak, aki mindig is volt. Akármilyen mozgalmas – olykor pokoli mélységekbe, máskor meg szédítő magasságokba vezető – volt is az életútja, soha nem volt mit megbánnia! Micsoda nagy szó ez a mi századunkban!

És csak irigyelni lehet a jelenéért is. Annyi változás, politikai sasszé, annyi „félfordulat”, annyi „rendszerváltozásnál kevesebb, de kormányváltásnál több” bakugrás idején, mindvégig szuverén módon meg tudta őrizni az egyértelműen legnépszerűbb politikus epitheton ornansát! Egyedülálló eredmény!

De még a jövője is nem kevésbé irigylésre méltónak ígérkezik. Úgy szól az Írás, hogy a bűnös Ninivének azért bocsátott meg az Úr, mert találtatott benne tíz igaz férfi. Annak a tíz embernek a kedvéért megmenekült a pusztulásra ítéltetett bűnös város. Amikor a Történelem górcső alá veszi majd Magyarország huszadik századát, meggyőződésem, Göncz Árpád is ott lesz majd azon tíz igaz magyar között, akiknek kedvéért az Úr továbbra is életben tartja majd Magyarországot.

Szent Istvánnak, Mátyás királynak, Rákóczi Ferencnek, Kossuth Lajosnak, Károlyi Mihálynak, Tildy Zoltánnak sem lehetett a maga idejében ennél magasztosabb célja.

EÖRSI ISTVÁN

MÉG FELJEBB!

Göncz Árpádnak

Pályád felfele ível,

még feljebb nemsokára:

állami méltóságból

személyes méltóságba.

Emelkedsz – protokoll nem köt,

kis urak gőgje se gátol –

személyes méltóságba

állami méltóságból.

Új távlat nyílik előtted,

új asztronauta-pálya

állami méltóságból

személyes méltóságba.

ESTERHÁZY PÉTER

Ó, MENNYIRE

Most, e percben legszívesebben költő volnék, rímes költő, és akkor rögvest írnék is új rímeket ez alkalomra, vagy még inkább, még szívesebben egy régi versemet ajánlanám az ünnepeltnek; egy jó, jónak tartott versemet, fontosat, de nem a legfontosabbat (ha volna ilyen), egy rövid, jelentős verset, melyet – azért-azért – szeretnék.

Egyetlen rímes (rímszerűs) szöveggel rendelkezem, a Daisyvel; melynek szereplői közül az államelnökhöz a Kurfürst (basszus) figurája áll a legközelebb, ha.

Ő mondja:

A szeretet veszélyes,

Édes.

Légy jámbor.

Kormányzáshoz ez jobb.

Egy jámbor és differenciálatlan (rímes) gesztust szeretnék tenni – tiszteletem jeléül. A tiszteletem annak a férfinak szól, aki presztízst tudott adni a politikának, aki úgy tudott tekintélyes lenni, hogy nem volt tekintélyelvű. Országom polgáraként köszönettel tartozom ezért, mert hierarchia híján a káosz felé tart minden. Nem áll érdekemben semmi nyikhajnak tartani minden politikust, kizárólag a semmi nyikhajokat.

De itt már (próza!) keveredem bele, amibe nem akarnék, nem akarnék most elemezni (amúgy se ünnepi műfaj), vagy arról szólni, hogy miközben fontos volna valamiféle hierarchia megteremtése (értékrend stb.), legalább ilyen fontos épp ebben a túlságosan is tekintélytisztelő országban az ez ellen való küzdés is (semmi hatalmat senkinek!) …Ám ez (a szeretet) legyen az én problémám.

Ó, mennyire meg fogok öregedni, mondja elrévedve, bár rímtelenül a kurfürst.

Eltelt tíz év, Göncz Árpád szépen megöregedett, s most kicsit magunkra hagy minket.

FEJTŐ FERENC

GÖNCZ ÁRPÁDRÓL
ÁRPI BÁCSINAK

Göncz Árpádnál jobb köztársasági elnököt véleményem szerint nem lehetett volna találni tíz évvel ezelőtt Magyarországon. Manapság vannak talán néhányan, akik ugyanolyan jól tudnák csinálni, mint ő, talán még jobban, mert nagyobb nyelvtudással és kicsit több népszónoki képességgel rendelkeznek, ami belőle hiányzik. De akkor, 1990-ben? Legfeljebb Habsburg Ottó versenyezhetett volna vele, de ő nem volt magyar állampolgár, csak királyfi, s tudta, hogy jobb szolgálatot tehet a hazának, mint Közép-Európa szószólója, az addig túlságosan nyugati Európában.

Miért tartozom a több millió magyar közé, akik – a közvéleménykutatások szerint tartósan – Göncz Árpádot tisztelik és szeretik? Először is azért, mert az első pillanattól kezdve, hogy megismertem, szeretetreméltó, kedves, a legjobb „magyar fából faragott” embert láttam meg benne.

Göncz Árpádot, mint a Magyar Írószövetség elnökét, meghívták Párizsba – ha jól emlékszem, még 1988-ban – két neves és ugyancsak rokonszenves írótársával, Csoóri Sándorral és Kántor Lajossal együtt. Gerelyes Edit, aki akkor a Párizsi Magyar Intézet legdolgosabb munkatársa volt, meghívott a három vendéggel együtt a lakására vacsorázni. Reményteljes idő volt, szép este, a vacsoráról már nem is beszélve. Három magyar író, akik, abban az időben úgy láttam, minden lényeges kérdésben egy húron pendülnek. Ki gondolta volna akkor, hogy közülük egyet nemsokára – mintegy véletlenül (de a történelemben legfeljebb véletlenül vannak véletlenek), köztársasági elnökké választanak? S hogy az éppen Göncz Árpád lesz, aki bizonyára nem áhítozott erre a tisztségre?

Mindenesetre nagyon jó választás volt, dicséret illeti azokat, akik bármi indokkal és hátsó gondolatból kiindulva – őt választották.

Göncz Árpád nem volt politikus, nem voltak politikai ambíciói, hatalmi igényei, ő szolgálni akarta népét, mint a hajdani felvilágosult fejedelmek. Türelmes, mérsékelt, minden pártfanatizmustól mentes, távlatokban gondolkodó írástudó, és emellett, ami mindenesetre segítségére volt az elnöki poszton, drámaíró volt. Azaz tudta, amit a nagy drámaírók tanítottak – s amiben cseh kollégájához, Václav Havelhez hasonlított –, hogy a politikai és társadalmi élet színjáték, amelyben nagyon fontos, hogy a színész, akármilyen szerepet kap – akár az elnökét vagy a testőrét –, jól játsszon. Nyilván azért is vállalta el, amikor felkérték, mert meg volt győződve arról, hogy a számára kiosztott szerepet jól tudja majd játszani.

Ebben nem is tévedett. Mert érezte, hogy a magyar népnek egy olyan emberre van szüksége, akinek tisztességében s jóakaratában hinni lehet, s akihez az üzletiesség árnyéka sem fér, aki nem pózol, akinek józanságára s pártatlanságára számítani lehet. Ezért szerették meg, és szeretik és becsülik azok is, akik 1990 előtt a nevét sem hallották.

Jó munkát végzett. Sajnálatos, hogy egyik fő célját, azt, hogy a magyar szellemi elitet a horthysta és kommunista rezsimek idején egyaránt érvényesülő morbus hungaricusból, az egyetérteni nem tudásból, a politikai vagy ideológia ellenfelet megsemmisítendő ellenségként kezelésből kigyógyítsa, nem sikerült elérnie. A politikai élet csatamezővé válását nem tudta megakadályozni. Vigasztalásul szolgálhat, hogy nyílt vagy rejtett ellenségeinek nem sikerült őt megingatni, és a nép többségének szemében lejáratni, s hogy külföldi látogatásaival, különböző államfőkkel való tárgyalásaival mindenütt rokonszenvet keltett személye és nemzete iránt.

Kedves, szelíd és szerény Göncz Árpád! Biztos vagyok benne, hogy mint példát adó, első elnöke a független Magyarországnak, a magyar történelem aranykönyvébe írják majd be nevedet, s mellé az ugyancsak mély főhajtást érdemlő Zsuzsa asszony nevét.

Nem is beszélve arról, hogy most, amikor visszatérsz eredeti mesterségedhez, bizonyos, hogy tapasztalataidat – érintetlenül maradt humoroddal és őszinteségeddel – valamennyiünk örömére és tanulságára lesz erőd és időd elmesélni.

Párizs, 2000. június 7.

GOMBÁR CSABA

TISZTELGŐ TÖREDÉK

Magyar Köztársaság Göncz Árpád nélkül is lenne – de nem lenne ilyen. Mondják ezt a köztársaságot láthatatlannak, törékenynek, és minősítik sok egyéb jelzővel. Az azonban, hogy 1990-től tíz éven keresztül Göncz Árpád volt a köztársaság elnöke, legalább annyira rányomta bélyegét erre a respublikára, mint az ez időben egymás örökségével viaskodó kormányok.

Kétségtelen, hogy a mai államélet legdinamikusabb, leghathatósabb és ebből következően leginkább felelősséggel is terhelt szereplője a kormány, s azon belül, jogilag is biztosítottan, annak első embere, a miniszterelnök. Ehhez képest a köztársasági elnök pozíciója inkább szimbolikusnak mondott. Csakhogy nem mindegy, milyen egy politikus ember szimbolikus térfoglalása. Míg az évtized miniszterelnökeinek esetében inkább csak vita folyik arról, hogy sikerült-e államférfivá emelkedniük, vagy csak ügyes politikusok, addig Göncz Árpád államférfi volta nehezen vonható kétségbe. Ez pedig korántsem következik magából és magától az államfői pozícióból, ez pusztán kinevezéssel el nem nyerhető.

* * *

A 20. század végén nem tudunk példát mondani arra, hogy a létező államok parádés önmegjelenítésükkor ne használnának fegyveres embereket. Marciális kacabajkába, mai vagy történelmi kosztümökbe bújtatott hivatásos díszelgők silbakolnak, sorfalat állnak vagy menetelnek, ha az államok egymást, de leginkább, ha magukat ünneplik. Ez nyilván nem véletlen jelenség, s ki is fejez valamit az államok természetéből. A militáris díszletek csak akkor hiányoznak vezető állampolitikusok ünnepélyes megjelenésekor, ha ez valami állam fölötti intézmény keretében történik. A katonai parádé megtörténte vagy hiánya erős szimbolikus kifejezése az elképzelt múltnak és a még esetleges természetű jövőnek.

A katonai tiszteletadással megtűzdelt ceremóniákon megjelenő civil politikusok az alkalomnak megfelelően több-kevesebb sikerrel törekednek némi katonás tartásra és mozgásra. Hasukat behúzzák, vállaikat egy csöppet hátrafeszítik, s némileg erősebben lépnek ki. A mindig energikus amerikai elnökök ilyenkor még szalutálnak is, pedig rendszerint hajadonfőtt vannak. Az elmúlt tíz év során itthon és külföldön sok alkalommal láthattuk a képernyőn köztársasági elnökünket, aki egyébként a hadsereg főparancsnoki címét is viseli, amint a tiszteletére fölsorakozott díszszázad előtt… (?) No, itt most megfelelő szót kellene találni. Göncz Árpád ugyanis nem ellépett, nem elvonult, főként nem elmasírozott, hanem – tisztesség ne essék szólván – inkább csak elbotorkált a díszelgők sorfala előtt. S ezt ő szemmel láthatóan természetesnek vette.

* * *

A köztársasági elnök tíz év során rengeteg alkalommal szólalt meg nyilvánosan. Tudomásunk szerint azonban egyszer sem sértette meg a politikai korrektség nehezen megfogalmazható követelményeit. Ennek pedig civilizációs jelentősége van.

Nálunk a politikai korrektség fogalmáról leginkább az Egyesült Államokról szóló olyan híradásokból hallottunk, amelyek a néha jogi procedúrákba is torkolló és néha túlzásba vitt mozgalomról enyhe gúnnyal szólnak. A „political sorrectness” arra való törekvés, hogy még szavakban se sértsünk meg fizikai vagy más egyéb hátrányban lévő kisebbségeket. Ezt a törekvést az együttélés megkönnyítésének vágya szülte, a különbözőségek civilizált elviselésének akaratlagos szándéka. Ennek módjain hosszan lehet meditálni, s jó, ha nyilvános vita tisztázza a politikailag korrekt beszéd mikéntjét s morális szankcionálását. Van mit megvitatni, hisz például az „ami a szívén, az a száján” típusú egyenesség a közéletben könnyen durvasággá, civilizálatlansággá, fölösleges és romboló konfliktusok forrásává lehet. A beszéd fegyver is, a politikai beszéd pedig éles fegyver.

Göncz Árpád elnöki hivatása során sok beszédre kényszerült. Politikai pozíciójában elhangzott beszédei példák a politikai korrektségre, s csak remélhetjük, hogy a mintakövetésre kész állampolgárokra ez is hat, nem cs, k jó néhány állampolitikusunk szándékos, szóval való ütése vagy árulkodó lapszusoktól hemzsegő, konfliktusgerjesztő szövege. Beszédeiben, ha csak egy kis mód is nyílt rá, a bensőségesség nyilvánult meg, a szavak megválogatásában tapintat. A jól megválogatott szavak pedig a kifinomultabb viselkedés orientálói. Legalábbis reméljük, hogy azok.