Jennifer Lopez

Igaz szeretet

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELŐKÉSZÜLETEK

első felvonás  BIG HOLLYWOOD

második felvonás  VISSZA BRONXBA

harmadik felvonás  FUNKY LOVE

negyedik felvonás  QUÉ HICISTE

ötödik felvonás  LET’S GET LOUD

RÁADÁS

BEFEJEZÉS

Impresszum

Nem könnyű az embernek elfogadnia a saját történetét, mégis ezerszer jobb, mint egész életében menekülni előle. Magunkhoz ölelni a sérülékenységünket bizony kockázatos, de közel sem olyan veszélyes, mint feladni törekvésünket a szeretetre, a valahová tartozásra és az örömre (ezek azok a tapasztalatok, amelyek a legsérülékenyebbé tesznek bennünket). A fény végtelen erejét csak akkor tapasztalhatjuk meg, ha elég bátrak vagyunk felfedezni a sötétséget.

Brené Brown: Élj szívvel-lélekkel!

Ezt a könyvet Maxnek és Emme-nek ajánlom.

Ők mentettek meg engem.

ELŐSZÓ

A PREMIER ÉJSZAKÁJA – az első show. Ma indul életem legelső világ körüli turnéja.

Ez az első alkalom, hogy egyben lemegy az egész előadás, melynek kidolgozása és megtervezése több mint hat hónapon át tartott. Már a backstage-ben vagyok, teljes színpadi jelmezben, körülöttem a jól ismert szereplőgárda. Lehajolok, hogy egy puszit adjak a kislányomnak és a kisfiamnak, Emme-nek és Maxnek, mielőtt az édesanyám kikíséri őket, hogy együtt nézzék meg a show nyitányát. Most látják majd először az anyukájukat sok ezer ember előtt fellépni. Amikor utoljára ekkora tömeg előtt álltam színpadon, még a pocakomban voltak.

Miközben távolodnak, Emme megáll, és visszapillant rám. Éppen egy harmincszor harminc centis emelvényszerkezetre rögzítenek biztonsági kötelekkel. Fehér szoknyám óriási, csupa toll uszálya a dobogó széleinél aláomlik, ezért biztosan úgy tűnik neki, mintha egy felhőben állnék. A kislányom idegesnek, ugyanakkor izgatottnak is tűnik. Jómagam is ideges vagyok, ám uralkodom a félelmeimen. Hamarosan a levegőbe emelkedem, tizennyolc méter magasba. Tudom, hogy ez kész őrület, hiszen a stáb is halálra vált arccal figyel. Hüvelykujjammal jelzem a kezelőnek, hogy minden oké; ő pedig nekem mutatja ugyanezt… és már repülök is felfelé, eltűnök a deszkák közt, majd végül megbújok egy hatalmas vetítőfal mögött, ahol senki nem lát.

Emme felnéz rám, ahogy egyre feljebb és feljebb szállok… Onnan, ahol most vagyok, mindenki picinyke hangyának tűnik a földön. Mélyet lélegzem, és a mögöttem álló évre gondolok, a kemény munkára és leckére, mely elvezetett eddig a pillanatig.

Ha hagynám, megremegnének a térdeim, de én erősen tartom magam, miközben a zenekar a drámai intrót játssza, s a vásznon a bevezető film képei peregnek. Aztán amint a vetítőfal szétnyílik, ott állok a magasban, harminc méterrel a közönség felett, a tömeg pedig megvadul. A reflektor fénye rám vetül, én pedig a legjobb, klasszikus hollywoodi hangomon megszólalok:

– HELLO, LOVERS!{1}

Könyvemben egy fizikai és érzelmi utazásra, karrierem első világ körüli turnéjának évébe invitálom az olvasót. Abba az évbe, mely megváltoztatta az életemet.

Amikor elkezdtem tervezni a turnét, tudtam, hogy egy nagyon személyes show lesz majd. Arra azonban nem számítottam, milyen katartikus élmény lesz. A turné szervezésének folyamata, s hogy a világ minden táján, közönség előtt, estéről estére felléptem, segített visszatalálni önmagamhoz – ahhoz a valakihez, aki énekel, táncol, valamint a zenén keresztül fejezi ki önmagát és lép kapcsolatba az emberekkel.

Rengetegszer söpörtem félre ennek a könyvnek a megírását, mert tisztában voltam azzal, hogy nehéz folyamat lesz: alá kell merülnöm a múltba, és újra kell majd élnem legsötétebb pillanataimat. Nem akartam, hogy félreértsenek. Nem akartam, hogy bármi is beárnyékolja ennek a csodás utazásnak a nagyszerűségét. Ez a könyv nem valamelyik híres vagy kevésbé ismert kapcsolatom részletes beszámolója. Nem osztok meg benne mindent magamról, mint ahogy azt is remélem, hogy az olvasó sem erre vágyik. Ám végül – remélem, hogy az olvasóim is egyetértenek majd velem –, mégis sokkal gazdagabbak lesznek általa. Ez a könyv személyiségem fejlődését mutatja meg, egészen a gyermekkoromig visszamenőleg. Ez a könyv az utamról is szól, s mindarról, amit közben megtanultam. Egy utazás története, mely megváltoztatott engem, mely során szembenéztem a legnagyobb kihívásaimmal, legyőztem párat a legnagyobb félelmeim közül, és amelyből sokkal erősebb emberként tértem vissza, mint amilyen valaha voltam. Ez a könyv annak a története, hogyan fedeztem fel… a legigazibb szeretetet.

Leginkább azt szeretném, s azt remélem ettől a könyvtől, hogy mások is erőt merítenek majd az élményekből, melyek megváltoztatták az életem alakulását, s bátorítást nyernek abból a mantrából, mely a következő oldalak megírására késztetett:

Élni fogsz.

Szeretni fogsz.

Újra táncolni fogsz…

ELŐKÉSZÜLETEK

Egyedül ébredek az ágyban. A szobám csendje a szívemben lévő ürességre emlékeztet. Elbuktam a szerelemben – megint. Azzal a különbséggel, hogy ezúttal nem csak rólam volt szó. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy cserbenhagytam két gyönyörű babámat, Maxet és Emme-et. Annyira akartam, hogy a dolgok másképp alakuljanak.

Akármennyire is magányos érzés itt feküdni, mégis képtelen vagyok kikelni az ágyból.

MÉLYPONT

PADLÓRA KERÜLTEM

Pontosan emlékszem arra a pillanatra, amikor minden megváltozott. Épp fotózásra készülődtem egy Los Angeles melletti sivatagban.

Csodálatos nap volt, 2011 júliusában, Marc és én pedig épp nemrég ünnepeltük a hetedik házassági évfordulónkat. Bárki, aki kívülről figyelt, azt hihette, az életemben minden a legnagyobb rendben van: volt egy férjem és két gyönyörű gyerekem, a karrierem pedig magasan szárnyalt. Az American Idolban zsűriztem, a bolygó legnézettebb show-jában, legújabb kislemezem, az „On the Floor” pedig világszerte a slágerlisták csúcsára került. Ráadásul pár hónappal azelőtt a People magazin szerint én lettem a legelső Most Beautiful Woman in the World, azaz a világ legszebb nője. Mit adhatna az élet ennél többet?

Azt azonban senki sem tudta, hogy az életem igazából mégsem annyira tökéletes. A párkapcsolatom szétesőben volt, én pedig rettegtem.

Ott voltam tehát a sivatagban, és egy L’Oréal-fotózásra készülődtem. Már több száz alkalommal csináltam ilyet – ül az ember a székében, elkészítik a haját és a sminkjét, kivonul a fényképezőgép elé, és teszi a dolgát. Csakhogy ez a nap más volt, mint a többi. Miközben ott ültem, cikáztak a fejemben a gondolatok. A szívem majd kiugrott a mellkasomból, s azt éreztem, nem kapok levegőt… Elöntött a félelem és a szorongás. Mi történik velem?

Édesanyám, Guadalupe, aki New Yorkban él, és ezen a héten épp a városban tartózkodott, aznap kijött hozzám a sivatagba, s drága menedzserem, Benny Medina is ott volt velem. Ahogy a pánik hatalmába kerített, felpattantam a székből, és ezt mondtam:

– Benny, valami történik! Úgy érzem, megőrülök.

Benny, aki sok mindent végigcsinált már velem az elmúlt tizenöt év alatt, amióta együtt dolgoztunk és barátok voltunk, megfogta a kezem.

Végül az igazság utat
talál magának a felszínre,
akkor is, ha nem akarjuk.

– Hahó, mi van veled? Mi a baj? – kérdezte. Anyukám aggódó arccal odarohant hozzám.

– Nem tudom. Nem érzem jól magam – csak ennyit tudtam kinyögni. – Félek. Úgy érzem, elveszítem a józan eszem.

– Rendben vagy, Jennifer – próbált megnyugtatni. – Jól vagy. Minden rendben van.

Ő teljesen nyugodtnak látott. Pedig nem voltam az. Tipikusan olyan pillanat volt, amikor az ember annyira fél, hogy még sikítani is képtelen. Mintha lebénultam volna.

Mi, emberi lények így működünk: elnyomjuk magunkban az érzéseinket, amíg kiutat nem találnak, s valamiképp megnyilvánulnak. Addig próbáljuk elkerülni őket, amíg nincs több hely a számukra, s lávaként törnek fel belőlünk. Aztán amikor kifut, megéget minket, az pedig ijesztő. Velem is ez történt ebben a pillanatban. Rettegve néztem Bennyre és az anyámra, majd kiszakadt belőlem:

– Nem hiszem, hogy együtt tudok maradni Marckal – és könnyekben törtem ki.

Az egyetlen dolog, amitől a legjobban féltem az egész világon, és amivel olyan hosszú ideig igyekeztem, hogy ne kelljen szembenéznem. Mélyen odabent tudtam, hogy ezután már semmi nem lesz a régi. A karjaikba borultam, és zokogni kezdtem. Aztán szép lassan kezdtem megnyugodni, az őrült gondolatok lecsendesedtek, mivel végre hangot adtam annak, valójában mi az oka a rettegésnek és a pániknak. Tudtam, mit jelent, ha mindezt hangosan kimondom: a házasságom végét. A családunk végét. Annak az álomnak a végét, melynek összetartásán olyan keményen dolgoztam.

És még ennél is többet jelentett. Ismét ítélkezni fognak felettem. Kinevetnek, büntetnek, kigúnyolnak majd. Már láttam is magam előtt a szalagcímeket: „Jennifer Lopez válik… újra!” Vagy: „A nő, akinek megvan mindene, csak a szerelmi életét nem tudja rendbe tenni!” Borzasztóan rettegtem egy újabb kudarctól, hogy az egész világ fürkészve engem vizslat majd, és hogy mindenkinek csalódást okozok majd… újra.

Ám ez a pillanat más volt, mint a többi. Rosszabb. Ez a válás nemcsak Marcot és engem érintett, hanem két csodálatos gyermekünket is. Összetörtem a gondolatra, hogy bántani fogom Maxet és Emme-et. Féltem, hogy tönkreteszem az életüket, hogy egy napon majd neheztelni fognak rám azért, mert nem voltam képes egyben tartani ezt a házasságot.

Miközben a családom szétszakításának gondolata gyötört, mérlegelnem kellett, mi a legjobb a gyerekeimnek hosszú távon, és mi szolgálja a leginkább a javukat az életben. Úgy éreztem, mintha kétfelé húztak volna, éppen ezért küzdöttem olyan keményen, hogy ne kelljen elfogadnom az elkerülhetetlent. Képtelen voltam beismerni, hogy ennek a házasságnak vége. Ám végül az igazság utat talál a felszínre, még akkor is, ha nem akarjuk. Azon a napon a sivatagban, miközben elmém őrült módon próbálta megtagadni a valóságot, végül padlót fogtam.

REMÉLVE, HOGY JOBB NAPOK JÖNNEK

2010-ben, karácsony napján, hét hónappal az előtt a bizonyos L’Oréal-fotózás előtt, a házunk tele volt emberekkel. Ott volt Marc, Emme és Max, Marc többi gyereke: Ryan és Cristian, Arianna és Alex, továbbá a szüleink, testvéreink és barátaink. Olyan karácsonyi összejövetel volt, amilyenre mindig is vágytam: egy hatalmas, nagy létszámú esemény, melynek középpontjában a család áll.

A ház telis-tele volt étellel, ajándékkal és nevetéssel, és ezen a délutánon huszonnégyen ültünk le elkölteni a fantasztikus karácsonyi vacsorát. Természetesen a dolgok Marc és köztem nem voltak tökéletesek – a házasságunk egyébként soha nem volt az a békés mederben folyó. Az elejétől kezdve viharos, szenvedélyes és robbanékony volt, de rengeteg örömteli pillanatot is átéltünk együtt. Tudtam, hogy vannak problémáink, azonban szerettük egymást, és folyamatosan igyekeztünk, én pedig mindennél jobban akartam családot – ezt a családot. Ezért hajlandó voltam azt is figyelmen kívül hagyni, ami nem ment jól, azért, hogy együtt maradjunk.

Hittem benne, hogy ez a karácsony pontosan olyan, amilyenre vágytam. Azt hittem, végre rendbe jöttünk, megérte elfogadni a nehézségeket, hiszen az élet erről szól. Minden házasságban megvannak a buktatók, nekünk pedig össze kellett tartanunk a házasságunkat a családi egység érdekében, s hogy ez az álom valóra válhasson – bármi áron is. Ennek a gondolatnak egy részében ma is hiszek: a család a legfontosabb.

Csakhogy a rá következő karácsonyon, tizenkét hónappal később egyedül ébredtem. Mindössze Max, Emme és az unokatestvérem, Tiana voltak a házban, aki azért jött, hogy ne legyek magányos. Anyám és lánytestvéreim, Lynda és Leslie úgy döntöttek, hogy New Yorkban maradnak az ünnepekre, és kérték is, hogy én is tartsak velük, de nem akartam. A saját otthonomban szerettem volna lenni, akármennyire is üresnek éreztem most. Ezen a karácsonyon sokat sírtam, bár csak akkor engedtem meg magamnak, hogy eleredjenek a könnyeim, amikor a srácok nem láthattak. Soha jobban nem érezzük a veszteséget, mint az ünnepek alatt, én pedig nagyon éreztem. Ám ekkor apám, David átjött vacsorázni karácsony este, sőt, Benny is az édesanyjával együtt. Így aztán Emme-mel, Maxszel és a többiekkel egész sokan ültük körbe az asztalt – még akkor is, ha nem voltunk annyian, mint az előző évben. Erről a karácsonyról sosem a magány könnyei fognak eszembe jutni, hanem Benny pohárköszöntője.

Benny Medina legenda, s nem véletlenül. Ő volt a The Fresh Prince of Bel-Air{2} eredeti ihletője – egy hatalmas, megtermett férfi, akinek mindig sikerül, hogy a körülötte lévők különlegesnek érezzék magukat. Barátai között „Benny-tósztjairól” is híres. Szeret pohárköszöntőt mondani: ilyenkor elmesél egy történetet, beszédet tart vagy kinyilatkoztat valamit. A beszédeit mindig kidolgozza – néha látjuk, amint pötyög a telefonjába közvetlenül azelőtt, hogy felállna és beszélni kezdene. Ő kétségtelenül a szavak embere. Ezért amikor Benny felemeli a poharát, már tudjuk, hogy valami különlegeset fogunk hallani. És ez alól ez a vacsora sem volt kivétel.

– Az elmúlt évben rengeteg változás történt – mondta. – Elveszítettünk dolgokat, de gazdagodtunk is. Nézz körül, és ne feledd, hogy ez a család – melynek tagjai itt ülnek veled – mindig itt volt. És mi mindig is itt leszünk.

Végignéztem az asztalnál ülőkön, ezeken az embereken, akiket szeretek: apámon, a gyerekeimen, Tianán, unokatestvéreimen, nagynénémen és Bennyn.

– Döntéseket hozol az életeddel kapcsolatban, ezek az emberek pedig – folytatta –, a családod, akik átsegítenek mindezen. Ők a te sziklád.

„Döntéseket hozol
az életeddel kapcsolatban,
ezek az emberek pedig
– folytatta –, a családod,
akik átsegítenek mindezen.
Ők a te sziklád.”

Ahogy hallgattam őt, beláttam, hogy tényleg mindig voltak körülöttem emberek, akik támogattak és feltétlenül szerettek engem, s mindig ott voltak, ha szükségem volt rájuk. Őszintén hálás vagyok nekik ezért. Nagyon sokféle család létezik, és nem kell, hogy tökéletesen beteljesítsék az ideális álommodellt ahhoz, hogy boldoggá tegyenek minket. A családtagok azok, akik támogatnak és szeretnek, s erőt adnak, amikor a legjobban szükségünk van rá. Ahogy körülnéztem az asztalnál, belém csapott a felismerés: igaza van. Éreztem ezt a szeretetet. Éreztem ezt a családot. És tudtam, hogy áldott vagyok. Mondott még valamit, amiben igaza volt:

– Akármennyire is fájdalmasak voltak az elmúlt év bizonyos változásai, végül egy jobb helyre vezetnek majd. Az élet megpróbáltatásai ugyan fájdalmat okozhatnak, de ezáltal mindig fejlődünk, és lehetőséget kapunk arra, hogy még a rossz élményekből is a legjobbat hozzuk ki önmagunk számára.

Ennél többre nem volt szükségem ebben a pillanatban, mint bátorításra és egy jobb jövő reményére. Ezt a csodás ajándékot kaptam Bennytől.

ÚJ ÁLOM

A családomban, gyermekkoromban a válás mint lehetőség nem létezett. A szüleim harminchárom évig együtt maradtak, tűzön-vízen át, hullámvölgyek ellenére. Ezért amikor hozzámentem Marchoz, addigra már két válás és egy megbontott eljegyzés okozta csalódás után, nagyon akartam, hogy a házasságunk tényleg „az” legyen. Eldöntöttem, hogy működni fog, akárhogy is. És mire gyerekeink születtek, még elszántabban lettem. Soha nem akartam lemondani erről a szerelemről.

Tried to be someone I knew that
I wasn’t

I thought I could make myself
happy with you{3}

–  NEVER GONNA GIVE UP

Marc az én emberem volt, az egyetlen. Gyermekeim apja, a férfi, akivel úgy volt, hogy majd együtt öregszünk meg. Teljes szívemből hittem ebben… amíg rá nem jöttem azokban a hónapokban, melyek addig a bizonyos sivatagi napig vezettek, hogy ez nem így lesz. Nem hallgattam a belső hangomra, de most testem és lelkem azt üzente nekem, hogy nem tudok tovább megmaradni ebben a helyzetben. Ne tagadhattam tovább az igazságot. Tennem kellett valamit.

Ahogy visszagondolok, évekkel korábban a karrierem már elérkezett egyszer egy hasonló ponthoz. Akkoriban olyan dolgokat értem el, melyekről korábban álmodni sem mertem: platinaalbumok, filmszerepek Jack Nicholson, George Clooney és Sean Penn oldalán. Azt éreztem, hogy a saját játékszabályaim szerint játszom, pedig valójában nem így volt. Ehelyett főként menedzserek, stúdiófőnökök és stylistok tanácsait követtem. A legjobb szándékkal közelítettek felém, de mivel nem hallgattam önmagamra, egyre többet foglalkoztam azzal, amit ők akartak, illetve hogy mit gondol rólam a nyilvánosság és a média ahelyett, hogy arra figyeltem volna, hogy művészként mit érzek helyesnek. Ahelyett, hogy a saját mércémmel mértem volna a sikeremet és az értékeimet, csak annyira becsültem magam, amennyire gondoltam, hogy mások tartanak engem.

Mivel a bulvársajtóban nőként, hollywoodi dívaként emlegetnek, már azt is elfelejtettem, milyen volt az, amikor még önmagamért ismertek. Létfontosságú, hogy az ember kapcsolatban legyen legbenső önmagával, és ne veszítse el önazonosságát a nagy pörgésben. Mindig is hinni akartam abban, hogy a nyilvánosságnak szóló imidzsem nem befolyásolja az önértékelésem – de sajnos ez nem mindig volt így. Ha az ember negatív dolgokat hall magáról, ezek lassan beszivárognak a tudatába, és kezdi úgy érezni, hogy van igazságtartalmuk – pedig csak elfedik az igazi valónkat. Ez egyenes út ahhoz, hogy elveszítsük önmagunkat.

Azért tudtak hamis képet festeni rólam, mert nem voltam ura a helyzetnek. Annyira elfoglalt, hogy tartsam magam a menetrendemhez, s hogy megadjam mindenkinek, amit akartak, hogy már nem kérdeztem meg magamtól, mit akarok én valójában. Rengeteg energiát fektettem abba, hogy megfeleljek az elvárásoknak, s útközben elveszítettem a saját irányérzékemet.

Amikor beindult a karrierem, kezdetben mindig magam akartam dönteni a dolgokról – mindig tudtam, mi a legjobb a számomra, és nem is volt mellettem senki, aki megmondta volna, mit tegyek vagy merre menjek. A szívemet és az ösztöneimet követtem, és mindent zsigerből csináltam. Hiszen az igazság az, hogy senki sem tudja nálad jobban, mi jó neked. Le kell ülnöd csendben, s meg kell kérdezned magadtól: Mit akarok? Ezt helyesnek érzem? Mit kellene tennem? Rájöttem, hogy ehhez kell visszatérnem, s azt kell tennem, amit mindig is tettem. A megérzéseimre hallgatni legalább annyira fontos volt, mint a többiek tanácsaira, és csak én tudtam, hogy mi a legjobb a számomra.

Ha most bárki megkérdezné tőlem, mi az egyetlen tanács, amit egy pályakezdő művésznek adnék, aki az enyémhez hasonló karrierre vágyik, azt válaszolnám, hogy mindig csak magára, illetve a megérzéseire hallgasson. Csak így tudhatjuk, mi a helyes út számunkra.

Ez a művészlét lényege. Az erőd az egyéniségedben van, az önazonosságodban. Hiszen ahogy nincs két egyforma művész, úgy nincs két egyforma ember sem. Ezért nincs versengés a művészetben. Ez nem arról szól, hogy ki a legjobb vagy a legnagyobb, a király vagy a királynő. Ez a megközelítés nevetséges. Az ilyen verseny vagy összehasonlítás pontosan az ellenkezője a művész lényegének. Művészként csak egyvalakivel állunk versenyben: önmagunkkal. Nem aggódhatunk azért, mit mondanak vagy gondolnak a többiek. Erre kell koncentrálnunk, és hűnek kell maradnunk önmagunkhoz annak érdekében, hogy megőrizzük a kreativitásunkat, és a lehető legjobb döntéseket hozzuk.

{1} Sziasztok, szerelmesek!

{2} A The Fresh Prince of Bel-Air (Kaliforniába jöttem) egy amerikai vígjátéksorozat volt Will Smith főszereplésével a kilencvenes évek elején. (A szerk.)

{3} Megpróbáltam olyasvalaki lenni / aki nem voltam / azt hittem, boldoggá tehetem magam / veled.