Jennifer Ashley

Mackenzie férfias játékai

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Impresszum

Első fejezet

London, 1890

Nincs nála az ász.

Daniel Mackenzie négy nyolcast tartott a kezében, s e tényt egy igen tekintélyes pénzkupaccal támasztotta alá.

Szemben vele a nála tíz évvel idősebb, sunyi képű Mortimer ült, aki úgy tett, mintha épp az imént kapott volna egy ászt az asztalfőn ülő ifjú hölgytől, aki a lapokat osztotta, s ezzel teljes lett volna a sora. Daniel azonban átlátott rajta.

A St. James utcai Kilences névre keresztelt kártyabarlang asztala körül ülő többi úriember, akik beszálltak Fenton Mortimer kedvenc játékába, a pókerbe, már bedobták a lapjaikat. A klubban most mindenki az utolsó két játékos, a huszonötödik évét taposó Daniel Mackenzie és a dörzsölt szerencsejátékos, Mortimer csatáját figyelte. A levegőben olyan sűrűn gomolygott a szivarfüst, hogy egy betévedő tüdőbajos ember bizonyosan holtan esett volna össze tőle.

A játékbarlangban a whist volt a menő, ám Mortimer nemrégiben meghonosította itt az amerikai pókert. Egy évet dolgozott Amerikában, akkor tanult meg pókerezni, és nagyon jól játszott – könnyedén szabadította meg több ezer fonttól a Mayfair ifjú arisztokratáit. A főnemesi sarjak mégis szívesen jöttek el hozzá, hogy megtanulják az új játékot. Ezt a játszmát tizenegyen kezdték, s egymás után szálltak ki a fiatalemberek, míg végül már csak Daniel és Mortimer játszott.

Daniel lefordítva tartotta a kártyáit, hogy a klub szemfüles kibice ne adhassa le a drótot Mortimernek a lapjairól. Mackenzie felmarkolt még néhány bankjegyet az előtte heverő halomból, és a lapjai elé, az asztalra dobta.

– Megadom és emelem kétszázzal – mondta.

Mortimer arca egy pillanatra zöldesfehér színűvé vált, ahogy elsápadt, de odatolt egy marék bankjegyet Daniel kupaca mellé.

– Újból emelek – szólt Daniel. Megint felvett egy köteg bankót, és a már így is tekintélyes halom tetejére rakta. – Van nálad ennyi?

– Van – felelte Mortimer, aki nem készített elő több pénzt, mert remélte, hogy nem lesz rá szüksége.

– Biztos vagy benne?

Mortimer szeme résnyire szűkült. – Mire célzol, Mackenzie? Ha négyszemközt akarod firtatni a becsületemet, örömmel megfelelek neked!

Daniel megállta, hogy ne forgassa látványosan a szemeit. – Higgadj le, öcsém! – Felvette a szivarját a hamutartóból, és jócskán beleszippantott. – Hiszek neked. Mid van?

– Előbb te terítsd ki a lapjaidat – mondta Mortimer.

Daniel felkapta a kártyáit, és egy laza mozdulattal kiterítette. Négy nyolcas és egy ász!

A körülötte álló férfiak egyszerre, hitetlenkedve mordultak fel, az osztóhölgy Danielre mosolygott, Mortimer viszont krétafehér arccal nézte a lapokat.

– A pokolba! Nem hittem, hogy megvannak a lapjaid! – Mortimer felfordította a kártyáit: egy tízes, egy bubi, egy dáma, egy hetes és egy hármas.

Daniel maga elé söpörte az összes pénzt, és az osztóra kacsintott. Igazán bájos teremtés volt. A maradékra írhatsz nekem váltót – bökte oda Mortimernek.

A férfi megnedvesítette az ajkát. – Nos, Mackenzie…

Nem tudta kiegyenlíteni az adósságát. Micsoda ökör az, aki felteszi az utolsó bankjegyeit is, amikor nincs a kezében nyerőlap! Mortimernek már jó pár körrel ezelőtt fel kellett volna állnia, és veszni hagyni az addig betett pénzét.

De nem! Mortimer azzal győzködte magát, hogy a blöffölés nagymestere, és jól megkopasztja majd ezt a nyikhaj skótot, aki ma este kockás szoknyájában csak úgy besétált a bűnbarlangba.

Az ajtó közelében álló marcona férfi fenyegető pillantást vetett Mortimerre. Daniel feltételezte, hogy az az alak adott pénzt Mortimernek a ma esti játékhoz, vagy olyan valakinek dolgozott, aki a pénzt adta. A fickón látszott, nem örül, hogy Mortimer mindet elveszítette.

Daniel felállt az asztaltól. – Ne is beszéljünk többet róla – mondta. – A tartozásodat elengedem, jutalmul a ma esti kellemes játékért.

– Én rendezni szoktam az adósságomat – szűrte a szavakat Mortimer a foga között.

Daniel a szoba túlfelén álló verőlegényre pillantott, és halkabbra fogta. – Sokkal többe kerülhet neked, ha most nem veszel vissza a kakaskodásból! Mennyivel lógsz annak a fickónak?

Mortimer jeges tekintettel felelt. – Semmi közöd hozzá!

– Nem szívesen nézem végig, hogy egy férfi arcát elcsúfítsák pusztán azért, mert nekem szerencsém volt a kártyában. Mennyivel tartozol neki? Visszaadom neked az összeget, s te pedig nekem fogsz tartozni. Rendben?

– Egy Mackenzie lekötelezettje legyek? – csattant fel Mortimer.

Nos, Daniel megpróbálta… A nyereményét begyömöszölte a zsebébe, és átvette a felöltőjét az osztóhölgytől. A nő felsegítette rá a kabátot, és sokatmondó mozdulattal simított végig Daniel vállán, míg megigazította a gallérját.

A férfi megint rákacsintott, majd a nyereményből egy bankjegyet összesodort, amit a nő keblei közé csúsztatott.

– Minden jót! – köszönt Daniel, majd elvette a kalapját a hölgytől, aki még szívélyesebben mosolygott rá, mint addig. – Nos, Mortimer, remélem, akad nálad még egy kétpennys a révésznek, aki átvisz a holtak országába. Jó éjt!

Amikor az ajtó felé fordult, Daniel Mortimer barátainak gyűrűjében találta magát.

– Meggondoltam magam – mondta Mortimer, keskeny mosolyra húzva a száját. – A fiúk szóltak, hogy van valamim, amit felajánlhatok ellentételezésként, mondjuk, az utolsó kétezer fejében.

– Valóban? És mi lenne az? Egy automobil? – Daniel úgy gondolta, ez az egyetlen dolog, amiért manapság megéri kockáztatni.

– Jobb annál – felelte Mortimer. – Egy hölgy!

Daniel alig észrevehetően felsóhajtott. – Nem kell nekem kurtizán. Tudok találni magamnak nőket!

Mégpedig könnyedén. Elég volt ránéznie bizonyos hölgyekre, és azok máris mellé szegődtek. Tudta, hogy vonzerejét részben a vagyonának köszönheti, részben pedig annak, hogy a tekintélyes Mackenzie klán sarja, s az egyik nagybátyja egy herceg. Daniel azonban sosem faggatta az ifjú hölgyeket vonzódásuk okairól, egyszerűen élvezte a társaságukat.

– Ez a nő nem kurtizán – tiltakozott Mortimer. – Egy különleges nő. Majd meglátod.

Talán színésznő, gondolta Daniel. Nyilván előad majd valami érdektelen Shakespeare-monológot, neki meg mosolyogva bizonygatnia kell, hogy tényleg minden pénzt megér az a teremtés.

– Tartsd meg a pénzed – mondta Daniel. – Inkább egy jó lovat vagy a legjobb szolgádat add nekem, bánom is én!

Mortimer barátai nem mozdultak. – De én ragaszkodom hozzá – erősködött a férfi.

Tizenegyen egy ellen. Ha folytatná a vitát, Daniel kénytelen lenne használni az öklét, de most nem szeretne sérült kézzel távozni, mivel várja az autó motorjának finomhangolása, és ahhoz meg kell tudni fognia a csavarkulcsot.

– Megegyezhetünk – válaszolta Daniel –, de mielőtt elfogadnám a tartozás zálogaként, szeretném megtekinteni az „árut”.

Mortimer beleegyezett. Vállon veregette Danielt, majd kikísérte a klubból. Daniel visszafogta magát, hogy ne rázza le magáról önkéntelenül a férfi kezét. Mortimer barátai szorosan körülzárták kettejüket, miközben a férfi a kint várakozó hintójához kísérték őket. Amikor a hintó elindult, Daniel észrevette, hogy a Kilencesben látott verőlegény is kisurrant utánuk az ajtón, és követte őket.

A ködös városon áthajtva, Mortimer egy előkelő negyedbe kalauzolta Danielt, az Oxford Streettől északra. A Portman Square közelében, egy csöndes utcácskában álltak meg.

Hajnali kettőre járt, a környék csöndbe burkolózott, a házakban sötétség honolt. Az ablakok mögött az igazak álmát aludták tiszteletre méltó férfiak, akik korán kelve sietnek majd a Citybe dolgozni.

Daniel a hintóból kilépve felpillantott a sötét ablakokra. – A hölgy bizonyára alszik már. Hagyjuk a dolgot holnapra!

– Marhaság! – bökte oda Mortimer. – A hölgy bármikor fogad engem.

A férfi egy feketére festett bejárati ajtóhoz sétált, és megkopogtatta a sétapálcájával. A fejük fölött fény gyúlt, és elhúzták a függönyt. Mortimer felnézett az ablakra, türelmetlenül intett, majd ismét megzörgette az ajtót.

A függöny visszahullott, a fény elhalványult. Kopp, kopp, kopp – hallatszott Mortimer zörgetése. Daniel összefonta maga előtt a karját, máskülönben megragadta volna Mortimer pálcáját, és kettétöri a térdén. – Ki lakik itt? – kérdezte.

– Én – felelte Mortimer. – Úgy értem, az enyém a ház, pontosabban a családomé. Bérbe adtuk Madame Bastiennek és a lányának. Némi lakbérengedményért cserébe, szívesen látnak engem és a barátaimat bármikor, amikor csak jövünk.

– Még az éjszaka kellős közepén is?

– Igen, leginkább az éjszaka kellős közepén!

Mortimer vigyorgott. Micsoda öntelt angol! A hölgyek odabent nyilvánvalóan kurtizánok. Mortimer a bérleti díj egy részét természetben követelte tőlük.

Daniel megfordult, és a hintó felé indult. – Mortimer, ez nem ér kétezret!

– Türelem! Csak nézd meg!

Ekkor érték be őket Mortimer barátai, és odasereglettek köréjük, elállva Daniel útját. A verőlegény is figyelte őket, bár egy kissé távolabb őgyelgett, az utca árnyékos oldalán.

Feltárult az ajtó. A láthatóan sietve felöltözött cselédlány félreállt, hogy a seregnyi fiatalember beléphessen a házba. Az ittasabbak szerették volna közelebbről szemügyre venni a lány bájait, de Daniel nem mozdult az ajtó mellől, így az urak kénytelenek voltak továbbhaladni, s máris elfeledkeztek a szolgálóról.

Mortimer vezetésével a társaság egy dupla tolóajtóhoz érkezett, amely a hall végében nyílt. Mortimer széthúzta az ajtószárnyakat. A szobában Daniel érzékelt valami kis mozgást, de mire Mortimer bevezette őt oda, minden elcsöndesedett.

Beléptek az ebédlőbe. A falakat kék, arany és sötétnarancs csíkozású tapéta borította, a színek csakúgy ragyogtak a kandalló fényében. A mennyezetről lógó gázégős csillár nem világított, csupán a hosszú és terítetlen ebédlőasztalon állt egyetlen gyertyatartó, benne három szál gyertyával. Egy fiatal hölgy épp gyufát tartott az egyik gyertya kanócához.

Amikor meggyújtotta a harmadik gyertyát is, a hölgy elfújta a gyufát és fölegyenesedett.

– Rettentően sajnálom, hogy megvárakoztattam az urakat – fordult feléjük, hangjában igen enyhe akcentussal. – Tartok tőle, hogy édesanyám ezen az órán nem tud fölkelni. Be kell érniük velem.

Mortimer és barátai bizonyára feleltek erre valamit, de Daniel nem hallott semmit. Megszűnt hallani, és megszűnt látni is egyebet, mint a nőt, kezében az épp kialvóban lévő, hosszú gyufával, arcán angyali mosollyal.

Nem volt szép – Daniel látott már csinosabb arcocskákat is a monte-carlói kaszinóban vagy a párizsi Moulin Rouge-ban. Ismert nála karcsúbb lányokat a táncosnők vagy a St. James’s Street és Monaco kártyabarlangjaiban libegő – az urakat játékra ösztökélő – pillangók között.

Ennek a lánynak szögletes arca volt, melyet magas kontyba felcsavart fekete hajkorona keretezett, kétoldalt rakoncátlan tincsek hullottak alá. Az orra picit hosszabb volt a kelleténél, a szája széles, a válla és két karja meglehetősen vaskos. A legszebb rajta a gyertyafényben megcsillanó sötétkék szempár volt, amely tökéletesen arányosan helyezkedett el az arcán.

Ez olyan szempár, amely képes egész éjszakára lebilincselni egy férfi tekintetét, aki reggel, ébredés után is szívesen pillant belé, a reggeliző asztal mellett mélázva figyeli, az ebédnél pedig már azt tervezi, hogy éjjelre ismét beléfeledkezik.

Nyilvánvalóan nem kurtizán. A kéjnők – amint férfi lép a szobába – bevetik bájaikat. Kecsesen gesztikulálnak az ujjaikkal, azt sugallva, hogy azok az ujjak ugyanolyan kecsesen tudják cirógatni a férfi testét is. A kurtizánok vonzóak, szavak nélkül tesznek utalásokat, minden mozdulatuk és arckifejezésük a csábítás egy-egy sajátos eszköze.

Ez a lány mozdulatlanul állt, kedves mosolyával és szavaival ellentétben, testtartása egyáltalán nem hívogatta az urakat befelé. A kecses mozdulatban, amellyel a gyufát a kandallóba vetette, semmi mesterkélt nem volt.

Kék szatén selyemköntöst viselt, amely a vállát fedetlenül hagyta, ám öltözete semmivel sem volt kevésbé illedelmes, mint e környék bármely hölgyének toalettje, amit a vacsorához vagy a színházba vett fel. Egyszerű kontyba tűzött haját nem ékesítette sem szalag, sem ékszer, amely azt sejtette, hogy a sötét hajzuhatag könnyedén leomolhat egy szerencsés úriember keze nyomán, aki kihúzza belőle a hajtűt.

Az ifjú hölgy két kezével jelzett az immár elcsöndesedett férfiaknak. – Ha az urak elfoglalnák a helyeiket, el is kezdhetnénk – mondta.

Daniel képtelen volt megmozdulni. A lába gyökeret vert, és nem engedelmeskedett, mintha azt akarná, hogy ő egész éjjel azon a helyen állva bámulja ezt a nőt.

Mortimer odahajolt Danielhez. – látod? Hát nem megmondtam, hogy a hölgy aranyat ér? – Megköszörülte a torkát. – Daniel Mackenzie! Hadd mutassam be Bastien kisasszonyt. A keresztneve Violette, franciásan írva. Kisasszony, ez itt Daniel Mackenzie, Lord Cameron Mackenzie fia, és Kilmorgan hercegének unokaöccse. Ugye, remek előadásban részesíti az urat? Jó kislány!

Ekkor a Daniel Mackenzie névre hallgató úriember az asztalt megkerülve merészen Violet elé lépett, mire a lánynak elakadt a lélegzete. Mackenzie úr nem tett semmit, pusztán nézte őt, és üdvözlésre nyújtotta a kezét. Violet testében azonban minden idegszál bizseregni kezdett a férfi közelségétől, minden lélegzetvétel közben majd megfulladt az izgatottságtól.

Skót, futott át a lány agyán, miközben megnézte a divatos fekete zakóhoz és csontszínű mellényhez viselt kék-zöld kockás szoknyáját. Gazdag, állapította meg a zakó finom anyagából és tökéletes szabásából. Úri szabó készítette, nem holmi kezdő szabólegény. Mesterien tervezett és kivitelezett ruhadarabok voltak. Mackenzie úr a legjobbhoz volt szokva.

Ez a férfi legalább egy fejjel volt magasabb a többieknél, viharvert arcán az orra más embernél túl nagynak tűnt volna. A szeme pedig egyenesen meghökkentette Violetet. Képtelen volt ebben a félhomályban megállapítani a szeme színét – mogyoróbarna? Vagy sötétebb? – Mindenesetre lenyűgöző. Olyan lebilincselő szempár nézett rá, hogy Violet csak bámulta, és elfelejtette megfogni a felé nyújtott kezet.

– Daniel Mackenzie, szolgálatára, kisasszony!

A férfi elbűvölő mosolyt villantott rá, tekintete az övébe fúródott, és a lány egyszerűen nem tudta levenni róla a szemét.

Egyértelműen veszélyt jelent!

Régi félelmek idéződtek föl Violetben, de nyomban elhessegette őket. Most nem hagyhatja magát szétesni. Azért jött le, hogy lecsillapítsa Mortimert, hogy anyja – aki a dörömbölést meghallva szinte hisztérikus állapotba került – az emelet nyugalmában meghúzódhasson. Violet, aki képes volt több száz vérszomjas nőt és férfit is lecsillapítani, bizonyára az éjszaka közepén is elbánik egy tucat részeg fiatalemberrel a Mayfair negyedből.

A lány feltételezte Mackenzie-ről, hogy Mortimer egy újabb üresfejű barátja, ám amikor Daniel szemébe nézett, látta, hogy ez az ember csak keveseknek tárja fel a titkait. Épp ezért nehéz lesz majd olvasni a gondolataiban, s ez némi gondot jelenthet.

Mackenzie úr még mindig kinyújtott kézzel várt. Violet végül lassan és megfontoltan a férfi kesztyűs kezébe illesztette jobb kacsóját.

– Hogy van? – kérdezte udvariasan, tökéletes angolsággal. Már régen rájött, hogy hibátlan angol modorával megerősítheti a látszatot, hogy valójában francia.

Daniel hatalmas markát a finom kéz köré zárta, majd az ajkához emelte azt. – Enchanté!

A férfi Violet ujjait épphogy súroló forró lehelete olyan heves szikraként hatott, mint amikor az imént meggyújtotta a gyufát. Violet idegszálai megfeszültek, s bár igyekezett visszafojtani, mégis kénytelen volt mélyet sóhajtani.

Úgy érezte, túl hangos volt a sóhaja, ám a Mortimerrel érkező csapat hatalmas zajt csapott, miközben – felöltőiktől megszabadulva – azon vitatkoztak, ki hova üljön.

Daniel a kézcsók fölött, kihívóan, merészen vizslatta Violetet. Mutasd meg, ki vagy! – üzente az a szempár.

Violet feladata éppen az ellenkezőjének a kiderítése lett volna. Akármit is gondolt a világ Violette Bastien médium és spiritiszta képességeiről, valójában minden tudása abban állt, hogy olvasott az emberekben. Pár perc elég volt számára, hogy ráérezzen, mit szeret az adott férfi és mit utál; mi az, amire teljes szívéből vágyik, s mire hajlandó annak megszerzése érdekében. Mindezt a párizsi mellékutcákban tanulta meg szorgos munkával Jacobitól, akinek ő volt a legtehetségesebb tanítványa. Csakhogy Mackenzie-ben nem tudott olvasni. Ez a férfi nem egykönnyen engedett be másokat a sorompói mögé. De ha megtette, világok nyíltak meg.

Violet elvonta a férfitól a kezét, és a többiekhez fordult. – Kérem, uraim! – szólalt meg, miközben igyekezett nyugalmat erőltetni magára.

Amint székéhez lépett, hogy leüljön, a támlán Daniel Mackenzie kezét pillantotta meg. A lány erővel elfordította a tekintetét, majd leült. Igyekezett nem tudomást venni a mellette álló férfiról, testének melegéről, a vállához érő kigombolt zakójáról. Violet lélegzete ismét elakadt, amikor Mackenzie vele együtt előretolta a széket. Micsoda testi erő!

A lány remegve tette le két tenyerét az asztal lapjára, hátha annak hűs felülete lecsillapítja. Muszáj tökéletesen összeszedettnek látszania, mézédes mosollyal segítőkésznek mutatkoznia.

Belül azonban csak úgy kavarogtak az érzelmek. Gyűlölöm ezt! Gyűlölöm. Miért nem képesek ezek békén hagyni bennünket?

Könyörgő pillantást vetett a társaságra. – Uraim, adnának nekem néhány pillanatot, hogy felkészüljek?

A férfiak ellenkezés nélkül beleegyeztek. Többségük nem először járt a házban Mortimerrel, de volt, aki egyedül is visszatért ide, hogy személyes tanácsot kérjen Violettől vagy az édesanyjától.

Mackenzie leült Violet mellé, és a szemébe nézve megkérdezte: – Mire kell felkészülnie?

Ellingham úr, Mortimer egyik barátja válaszolt Daniel kérdésére. – Hogy kapcsolatba tudjon lépni az odaát levőkkel.

Daniel továbbra is Violetet figyelte. – Odaát? A másik szobában?

– A földöntúli világban – felelte Ellingham türelmetlenül. – Ő egy spiritiszta, ember! Nem tudta? Bastien asszony és a lánya London leghíresebb spiritisztái.

Második fejezet

Violet meglepődött a Daniel tekintetén átsuhanó csalódottság láttán. Elképedt rajta. Nem értette, miért törődik azzal, mit gondol ez a férfi róla, akit ma látott életében először, mégis foglalkoztatta.

Sokan nem hisznek a szellemidézésben, és csak nevetnek Violeten meg az édesanyján. Nem hiszik el, hogy egy képzett médium valóban kapcsolatba tud lépni eltávozott szeretteinkkel, akik már odaát vannak, hogy vigasztaló üzenetet küldhessenek az itt maradottaknak.

No, ugyan! Te sem hiszel benne, ismerte be magának a lány vonakodva.

Violet tisztában volt vele, hogy őt sosem érintette meg a túlvilág jeges lehelete, mint az édesanyját, aki teljes eksztázist élt át a transzban. Még sosem látott szellemet vagy halott lelket, egy sem beszélt még hozzá vagy kopogott neki, és semmilyen más módon nem lépett vele soha kapcsolatba, amire pedig a szellemek igenis képesek.

Violet azonban igen kifinomultan tudta elhitetni másokkal, hogy mindez vele is megtörténik.

Nem kellene foglalkoznia azzal, vajon Mackenzie uraság hisz-e neki. Jacobi megtanította rá, hogy a hitetlenkedőkkel ne foglalkozzon, hanem inkább lépjen tovább a következő kínálkozó jelhez.

Tudomást sem kellene vennie Mackenzie-ről, hanem a többi úriember felé fordulva folytatni, hadd érezze azt, hogy kirekesztődött a csoportból, így elkezd majd kételkedni a saját kétkedésében.

Vajon miért nem fordult el a férfitól a szokásos fensőbbséges, lekicsinylő mosolyával? Miért érezte úgy, hogy még egy pillantással meg kell értetnie vele, hogy ezt ő csak a megélhetésért teszi, s némán a férfi elnéző jóindulatát kérni ezért?

Daniel két könyökét az asztalra támasztotta. Kabátjának finom szövete lágyan ölelte körül a karját. – Az odaát lévőkkel, mi? Hát szeretném én azt látni!