Élmer Mendoza

Ezüstgolyók

Kossuth Kiadó

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Impresszum

Leonornak

Az életet nem a gonosztevők

teszik veszélyessé, hanem azok, akik leülnek,

és nézik, mi történik.

ALBERT EINSTEIN

A Valóságos Mexikó sokakat

megrémiszt, nem a létezésével, hanem azzal,

amit beszélnek róla.

JQAQUÍN LÓPEZ-DÓRIGA

Egy

Váróterem. Egy város modernitása az utcán dörgő fegyverekben mérhető, állapította meg a nyomozó, és meg is lepődött szokatlan következtetésén, hiszen mit is tud ő a modernitásról, a posztmodernitásról vagy az érinthetetlen nemzeti örökségről?

Semmit. Én csak egy szegény kis szarvas vagyok, aki a hegyvidéken él. Idegessé tette, hogy a terapeutához kell mennie, így aztán addig is ide-oda cikáztak a gondolatai, csak arra nem akaródzott gondolnia, hogy mi vár rá. Hogyan teszik el az emberek egymást láb alól Párizsban, Berlinben vagy a Fidzsi-szigeteken? Egy hanyagul lefestett, okkerszínű ajtó mögül kócos fiatal nő jött elő, tojáspakolással az arcán. Köszönés nélkül ment tovább a lépcső felé.

Belépett. A rendelő úgy bűzlött a bagótól, hogy nem volt kedve rágyújtani. A terapeuta a jegyzetfüzetébe pillantott, és egyből a tárgyra tért: Meglep, hogy ilyen gyatra volt az életösztönöd, hogy lehet, hogy nem kezdtél rúgkapálni? Ön tudott volna nemet mondani?, én nem; gyerek voltam, nem tudtam elfutni, sem kiabálni, nem bírtam; azt hiszi, egy taknyos kilencéves képes ellenszegülni, amikor rémült bábbá vált?, mert én nem; minden akaraterő kiszállt belőlem, megbénultam, azt csinált velem, amit akart; és ön akármit mond is, nem tudom túltenni magam azon, hogy megerőszakoltak; újból és újból rágódom rajta, és nem, nem tudom úgy venni, mintha csak hátba veregettek volna.

Ez volt a kritikus pont, és már csaknem két éve ismételgette, miközben felidézte a szagokat, a hangokat, a félhomályt. Gyűlölöm Pedro Infante zenéjét. Ezt még nem is említetted, doktor Parra új cigarettára gyújtott, az volt a kedvenc zenéje? Folyton azt hallgatta, meg a filmjeit nézte; úgy beszélt róluk, ahogyan más arról, hogy bedobott egy sört a stadionban; néhányszor, még azelőtt, hogy megtörtént volna, moziba vitt; jól éreztem magam; most fáj ez az emlék. Pattogatott kukoricát is vett neked? Nem, vagy csak elfelejtettem, erre is emlékeznem kéne, ez is benne van abban a degeneratív egyezményben, amiről a múltkor beszélt? Nem feltétlenül, a pattogatott kukorica is része a hosszú távú memóriának, többnyire ártalmatlan része, ez esetben azonban, tekintve a dolog kiindulópontját, olyan elem lehet, amely ott van a mérgeket tartalmazó batyuban vagy a szemetes térségben, szóval mindenben, ami elidegenít egy embert a saját, személyes történetétől.

A nyomozó a jobb oldalán lévő könyvespolcon nyugtatta a tekintetét. Emlékszik, miért lettem rendőr? Többé-kevésbé. Nos, egyre határozottabban tudom, miért választottam ezt a hivatást. Frissítse fel az emlékezetemet. Gyerekkoromban pap akartam lenni, hosszú szünetet tartott, Parra felírta a jegyzetfüzetébe, Enrique tűzoltó akart lenni, pilóta, mélytengeri kutató, minden ilyesmi, ami tetszik a kisfiúknak; én nem, nekem az volt a vágyam, hogy misszionárius legyek Afrikában vagy valami efféle, szünet, és látja, hol kötöttem ki. Nem is megy neked olyan rosszul. De olyan jól sem, és nem hiszem, amit ön mond, hogy azért lettem rendőr, hogy védjem a gyengéket és igazságot tegyek; könnyen akartam pénzt keresni, hogy elhúzzak innen, amilyen hamar csak lehet. Mégis maradtál. Az ember mindenhez hozzászokik. És összerúgtad a port azokkal, akik gyorsan gazdaggá tehettek volna. Mit tegyünk, az élet tombola.

Rendelő a város közepén. Parra elnyűtt, hátradönthető székében ül, Edgar Mendieta pedig egy rendes széken, inkább ezt választotta a titokzatosan csupasz dívány helyett. A félhomályos helyiségben olcsó tisztítószer szaga terjengett. Egyik látogatása alkalmával meg is jegyezte, de a doktort nem érdekelte, csak annyit mondott, hogy egy dekadens város siralmas negyedében vannak. Parra az órájára nézett. Edgar, túl kell tenned magad rajta, nem sérültél súlyosan, és az évek sok jót hoztak, kapaszkodj azokba; tudom, hogy a boldogságot ostobaságnak tartod, de ha nem hiszed is, ez a kevés lehetőség egyike, hogy megkönnyebbülj, és hagyd abba az ivást, bezavarhat az antidepresszáns hatásába, a legkevesebb az lesz, hogy lépten-nyomon elalszol; sikeres ember vagy, használd ki, és reaktiváld a szerelmi életedet, látod, máris fültől fülig elvigyorodunk, emlékszel, amikor azzal a lánnyal jártál?, csinálj valamit, azt az energikus vonást akarom látni az arcodon, ami azt sugallja, hogy képes vagy behabzsolni az egész világot; gyerünk, nézd más szemmel a jövődet, na jól van, ideje mennünk. Parra szakállt viselt, piszkosnak és fáradtnak látszott. Még sosem beszélt ennyit, doktor. Mert úgy látom, magadhoz tértél, kissé feldúlt vagy, de megtartod az egyensúlyodat. És mert korán haza kell érnie. Hát igen, mit akarsz, családapa vagyok, igyekszem otthon lenni a tíz órás híradóra; hagyjuk függőben a következő ülést, talán nem is lesz rá szükséged. Az jó volna.

Elment. Szórakozottan nézte a felhős eget. Egy Lobo furgon és két fekete Hummer vágott szemérmetlenül a többi sofőr elé. Népballadák bömböltek belőlük teljes hangerővel, és az egyikből kidobtak egy sörösüveget, ami a nyomozó lábánál tört ripityára. A hatalom nagy vívmánya a rend, morogta magában. Szart sem érünk. Beült a Jettába, a rádió be volt kapcsolva. Most kezdődik az Éjjeli őrjárat, a városi rádió kora reggeli műsorának második kiadása, közölte a bemondó. Kikapcsolta, belevetette magát az időponthoz képest túlságosan is zsúfolt Obregón körút forgalmába, és csendben hazahajtott.

Hogy ne legyenek rémálmai, inkább kihagyta a vacsorát.

Kettő

Szemerkélt az eső. Félt? Nem. Jelentett valamit ez a márciusi eső? Nem hiszem. Éppenséggel felidézhetett egy brazil dalt vagy egy távoli, közömbös várost, de most nem volt erre hangolva. Paola Rodríguez belépett az utcai rácsos kapun, és lassan közeledett a ház felé: fehér, egyemeletes, faajtós. Amikor a bejárat előtt kiszállt a kocsijából, meg sem látta a tőle pár méternyire parkoló, füstüveges furgont, amelynek nedves szélvédője tökéletesen elrejtette a sofőrt. Határozatlan lett volna? Ne higgyék. Bár őrizte bizonyos csókok hegeit, eltökélten hordozta magabiztos szépségét. Szeretett megázni, de most csak Edvard Munch járt az eszében: A sikoly, meg Frida Kahlo: A két Frida. Diego közönséges szarházi volt, akiről inkább nem is vett tudomást. Csupa vibrálás volt, amit nem kívánt megfékezni, vörös haja siralmas látványt nyújtott e nyirkos, kora hajnali órán. A kert virágai: pár rózsatő, még annál is kevesebb körömvirág, egy bougainvillea, alig derengtek fel a félhomályban. A kocsibeállóban egy búzasárga szedánról verődött vissza a falról függő villanykörte fénye. Kinyitotta kulcsával a kék ajtót. Amerikai típusú, nyeregtetős ház, középosztálybeli negyed. Az utcán egy szomszéd furgonja lassan távolodott, egy másik szomszéd épp begyújtotta a motort. Az ajtó nyikorgása, amikor becsukta, emlékeztethette volna valamire, de mégsem így történt. Négyszögletű fekete csomagot vett elő a zsebéből. Reggel hat óra körül lehetett, és Bruno Canizales hamarosan fölkel, hogy futni menjen, az aljas áruló, a „szarok bele, és fütyülök rá, teszek rá, tojok rá, vagy bánom is én”. Áh, sóhajtott a lány. Várta, hogy a férfi meghallja, lássa őt belépni, megrémüljön, tágra nyíljon a szeme a baljós Berettája láttán: Paola, szerelmem, királynőm, tedd azt el, gyönyörű vagy, de inkább dugd el, még nagyon korán van és… Te nyomorult, tudod, miért jöttem, ugye? Jó előre figyelmeztette a férfit: Ha elhagysz, megöllek. Tetézte a fájdalmát, hogy azért a gyászos kinézetű táncosért hagyta el, átkozott legyen az óra, amikor ő maga mutatta be neki. Jó barátom és a világ legjobb táncosa, vérbeli művész. Pao, légy szíves, ne túlozz, nézd, hogy elpirultam. A körülötted nyüzsgő tyúkok nem érdekelnek, végül is nők, és én megértem őket, még azt az ördögi nőszemélyt is, aki akkor ránk nyitotta az ajtót. Az a táncos más, és ez fáj. Nem látta sem a makulátlanul tiszta előszobát, sem a konyhát. Tekintete átsiklott a növényeken, amelyeket ő maga vitt oda, és a képeken, amelyek többször ingerelték őket heves vitára.

Nem vagyok házasodó fajta, mondtad, én meg, amilyen modern vagyok, azt feleltem: Én sem, mosolyogtunk, aztán történt, ami történt.

Kibiztosította a fegyvert, és továbbment a folyosón. Tetőablak. Nem figyelt fel a dolgozószoba nyitott ajtajára. A vendégszoba ajtaja zárva volt. A folyosó végén alszik hálószobájában dr. Bruno Canizales, élete szerelme, és ez az egyetlen dolog, ami egy tisztességes nőt feljogosít arra, hogy lelkifurdalás nélkül öljön. Az ajtóhoz lépett, amelyen egy megáldott pálmaág függött díszként. Csend. Óvatosan nyitott be. Eljött az órád, te nyomorult. Félhomály. Agresszív illat. Nyugtalan lett, nem tetszett neki a póz, ahogyan a test keresztben feküdt a feldúlt ágyon, a lepedőkön. Alszol, átkozott hitszegő, egy fékevesztett szeretkezéssel töltött éjszaka után? A pisztolyt rászegezve a lámpához ment, de nem gyújtotta meg. Anélkül is látta, hogy Bruno halott.

A pisztollyal a két lába között a padlóra kuporodott, és sírva fakadt. Hozzád mentem volna feleségül, csak hogy együtt legyünk, angyalarc, megígértem volna, hogy szeretlek és tisztellek, míg a halál el nem választ, egészségben, betegségben, meg… jóban-rosszban; elhatároztam, hogy nem leszek ostoba, és tessék, mi jár az eszemben. Istenem, a világ minden dolgát lehet hamisítani, csak a szerelmet nem. Mellette a férfi cipője. Megvakarta bal kezét a Beretta csövével. Pénz áll a házhoz, mormogta, aztán visszakattintotta a kallantyút, zsebre vágta a pisztolyt, és felállt. Nézte az utcai ruhába öltözött holttestet a szétdúlt lepedőkön, sápadt, borotvált arcát. Az íróasztalon a férfi egyik könyvét pillantotta meg, és egy kártyát: „Felvenni dr. Ripaldát, 7.15. Aeroméxio”. Paola Rodríguez az órájára nézett: 6.08. Bruno, kedvesem, valaki még nálam is jobban gyűlölt. A holttestre ügyet sem vetve távozott.

Szép volt: lehetetlen leírni.

Szemerkélt az eső.

Három

Mendieta kivette pisztolyát a kesztyűtartóból, kiszállt a Jettából, a pisztolyt az övébe dugta, és nem csukta be az ajtót, hallgatta a Herman’s Hermitstől a There’s a kind of husht, egy oldies CD-t, ami kicsit ugrált. Remélem, ez is afféle megoldhatatlan eset lesz, ami az erősségünk, spekulált. Soha nem oldjuk meg őket, és a kutya sem akar kérdéseket feltenni hajnali háromkor. Fekete pólót és fekete farmert viselt, vékony széldzsekije is ugyanolyan színű volt. Egy Piggyback néven ismert külvárosi negyed tágas teherautó-parkolójában, egy elhagyott utánfutó mellett még azonosítatlan férfiholttest feküdt. A kényelem kedvéért a széldzseki zsebébe dugta a Berettát, amíg Daniel Quirozszal, az Éjjeli őrjárat riporterével beszélt, akinek rovata a bűnügyi hírekre szakosodott, és aki, kapcsolatainak hála, elsőként jelent meg a bűntett színhelyén.

Balkezes, tudsz valamit, amit én nem? Kék szeméről ítélve, ő Steve McQueen, született észak-amerikai, foglalkozására nézve, motorversenyző. Hiszen nem is láttad. Gondolatolvasó vagyok, már elfelejtetted? Bármi legyek is, Balkezes, de hálátlan nem vagyok, és még kevésbé hűtlen egy hozzád hasonló fickóhoz, aki annyi szívességet tett nekem. Főnök, Gris Toledo hívta, a társa, aki közlekedési rendőrből lett nyomozó, és aki Sánchez nyugdíjazása óta mellette dolgozott. Anyukám, jegyezte meg Quiroz, milyen dögös vagy, nem vagy nála érdekelve, ugye, Balkezes? Isten őrizz, sosem kezdenék egy nővel, akinek büdös a lába. Én igen, és élvezettel szopogatnám a lábujjait.

A technikusok sárga szalaggal kerítették körül a helyszínt, és Montaño doktor, a törvényszéki orvos szakértő két segédje kedvetlenül tett-vett. A távolban szélörvény jelezte, hogy ha a február bolond volt, a március sem marad el tőle.

Az ázott pokróc kávészínű volt, közepén képpel: jávorszarvas sziklaszirtek között, ezen feküdt a férfi holtteste, negyvenöt-ötven körüli, tippelte a nyomozó, egy nyolcvan magas, Versace ing, mezítláb, kiherélve, lőtt sebbel a szívében. Az egyik helyszínelő zsaru struccbőr cowboycsizmával a kezében jött vissza, Mendieta vágott egy pofát. Adjuk át az ügyet a kábszer ügyosztálynak, utasította a társát, egyszerre több mobil is megszólalt. A nevére sincs szükségünk, hogy tudjuk, mivel foglalkozott. Nemcsak kiherélték, a nyelvét is kivágták, jegyezte meg Gris, nem találtunk töltényhüvelyeket, ami arra vall, hogy másutt ölték meg, és idehozták. Mindegy, már minden kábszerrel kapcsolatos ügy megoldódott, hívd fel Pinedát, hogy beszéljen Ortegával, aki mindjárt itt lesz, majd az irodában találkozunk. Mit mondjak a közigazgatási minisztériumnak?, mutatott egy fiatal nőre, aki kiguvadt szemmel nézte a jelenetet. Ami csak eszedbe jut, indult el a konténersorban álló fehér Jetta felé. Néhány kamionos fülelt, miközben a kávéját hörpölte és disznóhúsos tacót evett babbal. Ketten közülük látták, amint egy fekete Lobóból kidobták a holttestet, de nem őrültek meg, hogy elmondják. A mexikói rendőrséggel jobb tisztes távolságot tartani, és a gyilkosokkal úgyszintén.

Felharsant a hetedik lovasezred indulója. Mendieta, felelt a nyomozó a főnöke, Briseño mobilhívására. Hol vagy? Egy paradicsomültetvényt nézek meg egy hadseregnyi oaxacai lányt, akik piros és zöld paprikákat szednek, és ha már felhívott, tájékoztatom, hogy odajöttek a kábszer ügyosztályosok, és a pokrócos ember fölötti jogukat hangoztatták, átadtuk nekik, hogy elkerüljük a problémákat, tudja, milyen finom emberek. Ki volt? Pineda, aki a legféltékenyebben őrzi a területét. Hagyd őket a fenébe, törődjetek inkább egy esettel a Guadalupe negyedben, fél órája jelentettek be egy halottat, a neve Bruno Canizales, ügyvéd volt, az év szakembere cím várományosa és a KET tagja. Az meg mi? Kis Egyetemes Testvériség. Úgy hangzott, mint a Központi Előzetes Terrorelhárítás. Baromság, a meditáció meg a vegetarianizmus hívei, doktor Francisco Ripalda jelentette be, aki Mexikóvárosból jött látogatóba, és az elhunytnál akart megszállni; írd fel a címet, csipkedjétek magatokat!

Elég jól ismerte a Guadalupe negyedet. Az Obregón sugárúton áthaladva, a La Lomita-templom alatt terült el, a Col Pop egyik oldalán, ahol egész életét töltötte.

Doktor Ripalda meg egy sovány férfi a nappaliban tartózkodott, két nő társaságában, egyikük különösen levertnek látszott. Limonádét ittak. Mendieta és Gris egy pillanatig szemlélték a látványt, aztán maguk is leültek. Megoldhatatlan eset? Remélem, a nyomozó elővette Palm tabletjét, és eltöprengett, hogy van egy holttest, de az élők fontosabbak, mint a halott. A falon tájképek függtek, néhány KET diploma, María Romero egy festménye, amely a női genitáliák kimetszését ábrázolta, és egy másik kép Kijanótól. Ki találta meg? Miközben Ripalda felemelte a kezét, Mendieta a szoba többi részét vette szemügyre. Három cserepes növény tette lakályossá a környezetet.

A Kis Egyetemes Testvériség tagjai vagyunk, amelyhez Canizales ügyvéd úr is tartozott; Mexikóvárosban lakom, de kurzust tartok a transzcendentális meditációról, és egy hónapja minden hétvégén eljövök, az ügyvéd úr mindig kijött elém a repülőtérre, és itt szállásolt el; ma reggel, amikor láttam, hogy nem jött el, és a telefonhívásra sem felelt, fogtam egy taxit; az ajtót nyitva találtam, őt pedig az ágyában, nem nézi meg a holttestet?, mert az ajtót kivéve semmihez sem nyúltam. Ön hívta fel a többieket? Beszéltem Figueroa úrral, a sovány férfira mutatott, aki az itteni megbízottunk. Ön mit tett? Felhívtam Laurát és Daniát, hogy jöjjenek velem, erősen hatnak rám az ilyen dolgok, nem mertem egyedül idejönni, még mindig nincs bátorságom megnézni, intett a hátulsó szoba felé. És önök? Laura Frías egy könnycseppet itatott fel. Mi már láttuk. Azon kívül, hogy tagtársak a KET-ben, van valami más is? Olyanok voltunk, mint a testvérek, sosem hagyott minket a sorsunkra. Dania Estradának szép hangja volt. Laura bólogatott. Igaz is, felhívtuk a rokonait Navolatóban, hamarosan itt lesznek. Hány órakor talált rá? Úgy 8.20 lehetett. Egyedül élt? Igen, uram. Gyakran meglátogatták? Nem túl sűrűn, közölte Figueroa, én inkább a központban szoktam találkozni vele, ami a Riva Palacio utcában van. Mi ketten a múlt héten láttuk, együtt teáztunk a Verdiben, és beszélgettünk. Miről? A terveiről, arról a meglepetésről, hogy az év szakemberévé jelölték, vissza akart térni a Biztonsági Tanácsba, hogy véget vessen az erőszaknak. Tényleg?, mosolyodott el a nyomozó, nekik dolgozott? A társadalombiztosítási részlegnél, jogi tanácsadó volt. A garázsban lévő kocsi az övé? Bólintottak. Van valami elképzelésük arról, ki ölte meg? Nemet intettek. Oké, adják meg a lakcímüket, vonalas- és mobilszámukat Toledo ügynöknek, hátha meg kell keresnünk önöket valami részlet tisztázása miatt, gyorsan beírt valamit a Palmjába; mindjárt jönnek a technikusok, hogy ujjlenyomatot vegyenek önöktől, amennyiben hozzáértek valamihez.

Zsebkendővel nyitotta ki az ajtót. Behunyta a szemét és koncentrált. Az illatok lecsaptak rá, és már-már az emlékeit kezdték vallatni: mi ez a száraz, csípős szag?

Szemügyre vette a szétdúlt lepedőkön fekvő testet és a vérfoltot. Fekete nadrág, fehér ing, sötét zokni. A lövés a bal halántékán érte. A nyomozónak feltűnt a szobában uralkodó harmónia, nem volt rendetlenség sem a padlón, sem a bútorok között. A csütörtöki újságok egy bőrszéken hevertek. Az íróasztalon Fernando del Paso A birodalom hírei című regénye. Fotókat készített a mobiljával. Egy papír zsebkendővel megfogta a tévé távirányítóját, és bekapcsolta a készüléket: 22-es csatorna, az értelmiségi középosztály kedvence. „Minden szerdán, nyolc harminckor A fikció szorításában, a kortárs mexikói irodalom szerzőinek vallomásai”, hirdette egy reklámhang. Kikapcsolta. Az ágy alatt egy pár fekete cipőt látott, néhány szandált, hátul pedig egy négyszögletes tárgyat. Elhúzta az ágyat: egy újabb példány volt A birodalom híreiből. Nem nyúlt hozzá. Két példány: egy olvasó? Az egyik falat teljesen betöltötte egy könyvespolcrendszer, és mint megállapította, dugig volt kortárs irodalommal. Óvatosan kinyitotta a beépített szekrényt, az is mintapéldája volt a tökéletes rendnek. A pedantéria tipikus esete, esküszöm, én is ilyen leszek, ha majd nagy leszek. Ingek, nadrágok és öltönyök lógtak tökéletes egymásutánban, a cipők rendezetten ragyogtak. Az ablakból a hátsó udvarra lehetett látni: növények, egy ruhaszárító kötél, pár régi gumiabroncs. Makulátlan fürdőszoba: köpeny, törülközők, szappanok, kölnik. Beszívta a levegőt. Ott nem terjengett a csípős illat. Az órájára nézett: két perc múlva tizenegy. Készített néhány fotót a mobiljával, és kiment.

Gris lépett be, és nézte a holttestet: Mindjárt megérkeznek a helyszínelők és a Közigazgatási Minisztérium egy megbízottja, Mendieta a lepedőket szagolgatta, harminchét éves volt, agglegény, Hildegardo Canizales, a volt mezőgazdasági miniszter fia, tette hozzá, a nyomozó megint a karórájára pillantott, a nő a seb fölé hajolt: és milyen jóképű volt, a lyukat méricskélte a fejen, aztán a szőnyeget nézte. Látta ezt, főnök? A cipőkre mutatott. Mi az? Nagyon hasonlóak, de mégis különböznek, egy pár fekete mokaszin. Mendieta leguggolt, és maga is meggyőződött róla: Zseni vagy, Gris, vigyáznunk kell, nehogy elvigyenek az oroszok, ráadásul az egyik tisztább a másiknál. Benyomta doktor Montaño mobilszámát.

A Guadalupéban vagyunk, a Piaxtla folyó mellett, száguldj ide, mint a villám. Te nem a Piggybackben vagy? De igen, csak az a hulla fölkelt, és visszament piálni. Tizenöt perc múlva ott vagyok. Fél óra, gondolta a nyomozó, és intett Grisnek, hogy jöjjön ki. Kollegina, te járd végig a szomszédokat és kérdezd meg tőlük, amit szokás, hátha valaki hajlandó mesélni valamit.