Michael Crichton

A 13. harcos

Kossuth Kiadó

Tartalom

BEVEZETÉS

INDULÁS A BÉKE VÁROSÁBÓL

AZ OGUZ TÜRKÖK ÉLETE

AZ ELSŐ TALÁLKOZÁS A VIKINGEKKEL

A VIKING TEMETÉST KÖVETŐ ESEMÉNYEK

UTAZÁS A TÁVOLI ORSZÁGBA

A TÁBOR TRELBURG MELLETT

ROTHGAR KIRÁLYSÁGA VENDEN FÖLDJÉN

AZ ELSŐ ÖSSZECSAPÁST KÖVETŐ ESEMÉNYEK

AZ IZZÓ TESTŰ KORGON SÁRKÁNY TÁMADÁSA

A RETTEGÉS SIVATAGA

A TÖRPE TANÁCSA

A TÁMADÁS ELŐTTI ÉJSZAKA ESEMÉNYEI

A MENNYDÖRGÉS BARLANGJA

A WENDOLOK HALÁLTUSÁJA

VISSZATÉRÉS ÉSZAK FÖLDJÉRŐL

FÜGGELÉK

FORRÁSOK

UTÓSZÓ

Impresszum

Ibn Fadlán kéziratos feljegyzése,

amelyben leírja

a vikingek között szerzett tapasztalatait

az Úr 922. esztendejében

William Howellsnek ajánlom

M. C.

„Ne dicsérd a napot, míg le nem száll az este; a nőt,

míg meg nem égetik; a kardot, míg ki nem

próbáltad; a szüzet, míg nem ment férjhez;

a jeget, míg át nem keltél rajta;

a sört, míg meg nem ittad.”

– Viking közmondás

„A gonosz ősidőktől fogva létezik.”

– Arab közmondás

A „wendol” ősi név, ugyanolyan ősi, mint Észak földjének népei, s a jelentése „fekete köd”. Egy viking számára ez a köd az éjszaka leple alatt lopózó fekete gonoszt jelenti, aki gyilkol és emberhúst eszik. Ezek a szörnyek szőrösek és visszataszítóak, bűzük gyomorfordító; vadak és ravaszak, nem beszélnek emberi nyelven, mégis megértetik magukat egymás között; az éjszaka leszálló köddel érkeznek és a hajnal hasadtakor távoznak – hogy hová, oda ember még nem merte követni őket.

BEVEZETÉS

Ibn Fadlán követ jelentése a legrégebbi szemtanútól származó beszámoló a vikingek életéről és társadalmáról. A kivételes dokumentum érzékletesen mutatja be a több mint ezer éve történt eseményeket. A kézirat természetesen nem érintetlenül élte át ezt a hosszú időt. Saját története nem kevésbé kalandos, mint az, amit elbeszél.

A KÉZIRAT SORSA

Kr. u. 921 júniusában a bagdadi kalifa egyik udvaroncát, Ahmad ibn Fadlánt követségbe küldte a bolgár királyhoz. Ibn Fadlán három évet töltött távol, mégsem tudta teljesíteni megbízatását, mert utazása elején összetalálkozott egy csapat vikinggel, és velük élt meg sok kalandot.

Amikor visszatért Bagdadba, tapasztalatairól hivatalos jelentést készített az udvar számára. Ez az eredeti kézirat régen elveszett, csak későbbi forrásokban megőrzött részletei alapján lehetett rekonstruálni.

Ezek közül a legismertebb egy arab földrajzi lexikon, amelyet Jákút ibn Abdalláh írt valamikor a tizenharmadik században. Jákút szó szerint átvett több passzust is Ibn Fadlán elbeszéléséből, amely akkor már háromszáz éves volt. Feltételezhető, hogy Jákútnak kezében volt az eredeti kézirat. Ezt a néhány bekezdést a későbbi tudósok számos alkalommal lefordították.

Egy másik részletet 1817-ben találtak meg Oroszországban, ezt a Szentpétervári Akadémia tette közzé német nyelven, 1823-ban. Ebben az anyagban benne foglaltatnak azok a passzusok is, amelyeket J. L. Rasmussen publikált még 1814-ben. Rasmussen egy olyan kéziratból dolgozott, amelyet ő maga talált Koppenhágában, de amely azóta elveszett, és valószínű, hogy eleve kétes hitelű lehetett. Közkézen forogtak még svéd, francia és angol fordítások is, de ezek roppant pontatlanok voltak, és semmi újat nem tartalmaztak a korábbiakhoz képest.

1878-ban két kéziratot találtak Sir John Emerson konstantinápolyi angol követ magángyűjteményében. Sir John a jelek szerint olyan gyűjtő volt, akit sokkal inkább a szerzésvágy vezetett, semmint a megszerzett tárgy iránti érdeklődés. A kéziratokat a halála után találták meg, és senki nem tudta, mikor s honnan jutott hozzájuk.

Az egyik egy arab nyelvű földrajzi mű Ahmad Túszitól, amely bizonyíthatóan 1047-ből származott. A Túszi-féle munka áll korban a legközelebb az eredeti Ibn Fadlán-kézirathoz, amelyet feltételezhetően 924 és 926 között írtak. Ennek ellenére a szakértők a Túszi-kéziratot az összes forrás közül a legmegbízhatatlanabbnak tartják; a szöveg tele van nyilvánvaló tévedésekkel és logikai hibákkal, s bár hosszan idéz egy bizonyos Ibn Fakihtól, aki Északon járt, sok szaktekintély nem tudja az anyagot forrásértékűnek elfogadni.

A másik kézirat, Amin Rázié megközelítőleg az 1585 és 1595 közötti korszakból származik. Latinul íródott, szerzője szerint közvetlenül Ibn Fadlán arab szövegéből fordítódott. A Rázi-féle kéziratban bizonyos leírások az oguz törökökről szólnak, emellett több bekezdés részletezi a ködbéli szörnyekkel folytatott csatákat, amelyeknek más forrásokban nincs nyoma.

1934-ben találták az utolsó, középkori latin nyelven írott szöveget Hímoszban, egy kolostorban az észak-görögországi Szaloniki közelében. A hímoszi kéziratban olyan részletek találhatók, amelyek Ibn Fadlán és a kalifa kapcsolatát taglalják, és tapasztalatait, melyeket Észak országának teremtményei között szerzett. Mind a hímoszi kézirat szerzője, mind pedig az írás ideje ismeretlen.

Ezeknek az ezer év során készült forrásoknak, fordításoknak és változatoknak – amelyek arab, latin, német, francia, dán, svéd és angol nyelven láttak napvilágot – az összevetése roppant feladat volt. Egyetlen rendkívüli műveltséggel és energiával bíró férfiú vállalkozott erre 1951-ben. Per Fraus-Dolus, az Oslói Egyetem Összehasonlító Irodalomtörténeti tanszékének emeritus professzora az összes ismert forrás kompilációját elvégezte, majd megkezdte az anyag fordítását, ami egészen 1957-ben bekövetkezett haláláig igénybe vette minden idejét. Művének részleteit az Oslói Nemzeti Múzeum közleményei 1959–1960-as kötetében tették közzé, de ezek nem váltottak ki különösebb visszhangot tudományos körökben, talán a kiadvány korlátozott példányszáma miatt.

Fraus-Dolus fordítása teljes egészében szó szerinti; a bevezetőben a professzor megjegyzi, hogy „a nyelvek természetéből adódik, hogy egy tetszetős fordítás pontatlan, egy pontos fordítás viszont minden segítség nélkül megtalálja a maga szépségét.”

Miközben a Fraus-Dolus-féle fordítás alább olvasható teljes szövegét sajtó alá rendeztem és elláttam jegyzetekkel, néhány változtatással kellett élnem. Kihagytam bizonyos ismétlődő passzusokat; ezt külön jelzem a szövegben. Megváltoztattam a bekezdések szerkezetét, minden szó szerint idézett beszélő új bekezdést kapott, a modern szokásoknak megfelelően. Kihagytam az arab nevek latin betűs átírásából a tudományosan elvárt jelek használatát. Végül bizonyos helyeken megváltoztattam az eredeti mondat szerkezetét, rendszerint alárendelt mondatokat iktattam be, hogy a közlendő még világosabb legyen.

A VIKINGEK

A portré, amelyet Ibn Fadlán rajzolt a vikingekről, lényegesen különbözik a hagyományos európai megközelítéstől. Európában először a klérus tagjai írtak a vikingekről; abban az időben a megfigyelők közül csupán ők tudtak írni, és ők különös rettegéssel tekintettek a pogány normannokra. Íme egy jellegzetesen túlzó passzus, amelyet D. M. Wilson idéz egy XII. századi ír szerzetestől: „Egyszóval, bár száz acélkemény fej nőtt minden egyes nyakon, és száz éles, vitára kész, sosem rozsdásodó nyelv minden egyes szájban, ahonnan száz erős, hangos, sosem szűnő hang tört elő, mégsem lennének képesek az írek elősorolni és megörökíteni, mi mindent kellett közösen végigszenvedniük, nőknek és férfiaknak, laikusoknak és egyháziaknak, öregeknek és fiataloknak, nemeseknek és nemteleneknek egyaránt ezektől a daliás és dühödt és istentelenül pogány népektől.”

A mai tudósok már tudják, hogy az ilyen vérfagylaló leírások a viking támadásokról jócskán eltúlzottak. Az európai írók mégis hajlamosak a skandinávokat egy kézlegyintéssel a vérszomjas barbárok közé sorolni, mint akik teljességgel lényegtelenek a nyugati kultúra és eszmetörténet szempontjából. Ezt gyakorta még a logika rovására is megteszik. Például David Talbot Rice művészettörténész így fogalmaz:

„A nyolcadik és tizenegyedik század között a vikingek hatása talán nagyobb volt, mint bármely más népcsoporté Nyugat-Európában… A vikingek nagyszerű hajósok voltak, akik utazóként csodálatos tetteket vittek véghez; városaik nagy kereskedelmi központok voltak; művészetük eredeti, kreatív és nagy hatású; kifinomult irodalommal és fejlett kultúrával büszkélkedhettek. De vajon igazi civilizáció volt-e ez? Azt hiszem, el kell ismerjük, hogy nem… A humanizmusnak, mely minden civilizáció ismertetőjele, a legkisebb nyoma is hiányzott belőlük.”

Ugyanez a látásmód tükröződik Kenneth Clark véleményében is: „Ha az izlandi sagákra gondolunk – amelyeknek az emberiség nagy könyvei között a helyük –, el kell ismernünk, hogy a vikingek valódi kultúrát teremtettek. De nevezhetjük-e vajon civilizációnak is? (…) A civilizáció valami módon több a puszta energiánál, akaratnál, teremtő erőnél: olyasmit jelent, ami a korai vikingekből hiányzott, de ami már az ő idejükben is megjelenőben volt Nyugat-Európában. Hogyan is határozhatnánk meg ezt a többletet? Röviden talán állandóságérzetnek nevezhetnénk. A kalandozók és az országdúlók az állandó változás légkörében éltek. Nem érezték szükségét, hogy túl próbáljanak tekinteni a jövő tavaszon, a legközelebbi utazáson, a soron következő csatán. Ezen okból nem is jutott eszükbe, hogy kőházakat építsenek és könyveket írjanak.”{1}

Minél alaposabban tanulmányozza valaki ezeket a passzusokat, annál logikátlanabbnak tűnnek. Az ember csak csodálkozik, vajon miért van az, hogy ilyen tanult és intelligens európai tudósok csupán egyetlen biccentésnyire vesznek tudomást a vikingekről? És miért akadnak el mindannyian annál a szemantikai finomságú kérdésnél, hogy a vikingeknek volt-e „civilizációjuk”? Ez a helyzet csak azzal magyarázható, hogy az európaiakban régóta benne van bizonyos előítélet, ami Európa előtörténetének hagyományos szemléletéből táplálkozik.

Minden nyugati kisiskolásba belesulykolják, hogy a Közel-Kelet „a civilizáció bölcsője”, s hogy az első civilizációk Mezopotámiában és Egyiptomban emelkedtek fel, a Tigris és az Eufrátesz, valamint a Nílus folyók medencéjében. Innen terjedt tovább a civilizáció előbb Krétára, majd Görögországba, onnét tovább Rómába, ahonnét azután eljut majd a barbárok közé és Észak-Európába.

Arról nem esik szó, hogy mit csináltak ezek a barbárok, míg vártak a civilizáció eljövetelére; sőt még a kérdést is csak ritkán tették föl. A hangsúly a megtermékenyítő folyamatra került, amelyet V. Gordon Childe így jellemzett: „a keleti civilizáció besugározta az európai barbár világot”. A mai tudósok ugyanúgy hirdetik ezt a gondolatot, ahogy korábban a görög és a római elődeik tették. Geoffrey Bibby a következőképpen fogalmazza meg ezt: „Észak- és Kelet-Európa történetét nyugati és déli szemmel kutatták előítéletekkel teli emberek, akik magukat civilizáltnak, a vizsgált népeket magától értetődően barbároknak nézték”. Ebből a nézőpontból valóban igaz, hogy a skandinávok vannak a legtávolabb a civilizáció forrásaitól, és logikus, hogy hozzájuk jut ez el a legkésőbb; ebből következik, hogy joggal tekintik őket az utolsó barbároknak, akik kínzó tüskét jelentenek azoknak az európaiaknak az oldalában, akik épp magukba akarják szívni a keleti civilizációk bölcsességét.

A baj csak az, hogy az európai őstörténetről alkotott hagyományos véleményt az elmúlt tizenöt évben romba döntötték. A szénizotópos kormeghatározási technika felborította az eddigi kronológiát, ami ezt a fenti elterjedési elméletet alátámasztotta. Ma már nem vita tárgya, hogy az európaiak jóval az egyiptomi piramisok megépítése előtt hatalmas kőtömbökből emeltek sírokat; Stonehenge régebbi, mint a mükénéi civilizáció. A fémfeldolgozás Európában jóval megelőzte görögországi és kis-ázsiai kialakulását.

E felfedezések jelentőségét még nem is igazán tudjuk felmérni, annyi azonban bizonyos, hogy semmiképpen nem tekinthetünk a történelem előtti Európa népeire holmi vadakként, akik tétlenül várták, mikor részesedhetnek végre ők is a keleti civilizáció áldásaiban. Éppen ellenkezőleg: az európaiak minden jel szerint olyan szervezettségi fokon éltek, hogy képesek voltak hatalmas kőtömböket is megmunkálni, és olyan lenyűgöző csillagászati ismeretekkel rendelkeztek, hogy megépítették Stonehenge-et, a világ első csillagvizsgálóját.

Így aztán mindenképpen meg kell kérdőjeleznünk az európaiak elfogultságát a civilizált Kelet iránt, ami természetszerűleg együtt kell járjon az „európai barbarizmus” fogalmának átértékelésével. Mindezt szem előtt tartva a vikingek, ez a barbár maradványnép új jelentőségre tesz szert, és újra kell értelmezzük mindazt, amit a X. századi skandinávokról tudunk.

Először is tudomásul kell vennünk, hogy a „vikingek” sohasem alkottak egységes népet. Akikkel az európaiak találkoztak, azok elszórt, magányos tengerész csoportok voltak, amelyek egy hatalmas földrajzi területről érkeztek – Skandinávia nagyobb, mint Portugália, Spanyolország és Franciaország együttvéve – saját feudális államaikból, hogy kereskedjenek, kalózkodjanak, vagy éppen a kettőt egyszerre űzzék – a vikingek alig tettek különbséget a két tevékenység között. De ne feledjük, hogy ugyanígy voltak ezzel az ókori görögök és az Erzsébet-kori angolok is.

Valójában ahhoz képest, hogy hiányzott belőlük a civilizáltság és „nem érezték a szükségét, hogy előre nézzenek a jövőbe; csak (…) a következő csatáig”, a vikingek igencsak célirányosan viselkedtek. A széles körben folytatott kereskedelemre bizonyíték, hogy már Kr. u. 692-ben arab érmék jelentek meg Skandináviában. A következő száz évben a viking kereskedő-kalózok eljutottak Új-Fundlandig és Szicíliáig, Görögországig (a déloszi oroszlánokon viking rúna írásjeleket találtak), keleten pedig eljutottak az Uralig, ahol felvették a kapcsolatot a Kínából a selyemúton érkező kereskedőkkel is. A vikingek nem építettek birodalmat, s a közvélekedés úgy tartja, hogy ezen a hatalmas területen hatásuk múlékony volt. Annyira azonban mégis állandónak tekinthető, hogy Angliában bizonyos helységnevek tőlük származnak, sőt a viking rusz törzs még a saját nevét is odakölcsönözte az orosz nép elnevezéséhez. Ami pedig olyan apróbb hatásaikat illeti, mint a pogány bátorság, a fékezhetetlen energia, az értékrend, Ibn Fadlán kézirata megmutatja, milyen sok tipikusan vikingnek tartott attitűd maradt fenn egészen napjainkig. Van valami döbbenetesen hasonló a modern ember számára a viking életmódban, valami, ami mindmáig roppant vonzó.

A SZERZŐRŐL

Szólnunk kell Ibn Fadlánról is, aki oly egyéni hangon beszéli el ezer évvel ezelőtt megtett útját, ami a tucatnyi nyelvre való lefordítás és átírás ellenére még ma is pontosan kihallik a szövegből.

Személyéről szinte semmit nem tudunk. Minden bizonnyal művelt ember lehetett, és kalandjai alapján arra következtethetünk, hogy nem lehetett idős ember. Egyértelműen állítja, hogy személyesen ismerte a kalifát, akit különösebben nem csodált. (Ebben nem volt egyedül, hiszen al-Muktadir kalifát kétszer is megfosztották a trónjától, végül saját hivatalnokai gyilkolták meg.)

A szerző koráról már többet tudunk. A X. században Bagdad „a Béke Városa”, az akkori világ legcivilizáltabb települése volt. Több mint egymillió ember élt híres falain belül. Bagdad volt a Kelet szellemi és kereskedelmi központja, a csillogóan elegáns környezetben illatos kertek, hűs ligetek terültek el, és összegyűlt benne a hatalmas birodalom mindenhonnan összehordott gazdagsága.

A bagdadi arabok szigorúan ragaszkodtak muszlim hitükhöz, de gyakran érintkeztek olyan népekkel, akik máshogy néztek ki, máshogy viselkedtek, másban hittek, mint ők. Az arab volt az akkori világ legkevésbé provinciális népe, így remekül meg tudták figyelni az idegen kultúrákat.

Maga Ibn Fadlán is intelligens, éles szemű megfigyelőnek mutatkozik. Ahol csak megfordult, éppúgy érdeklődött a mindennapi élet részletei, mint a hitvilág iránt. Amit tapasztalt, sokszor megdöbbentően vulgárisnak, szemérmetlennek és barbárnak látta, de nem fecsérelte az időt a háborgásra; amint közölte valamiről, hogy ez bizony nem nyerte meg a tetszését, folytatja már-már hűvösen tárgyilagos megfigyeléseinek leírását. Amiről beszámol, arról igyekszik a lehető legobjektívebben írni.

A nyugati szemnek kissé különcnek tűnhetnek beszámolói; nem úgy mond el egy történetet, ahogyan mi szoktuk. Hajlamosak vagyunk elfeledkezni róla, hogy a mi drámai érzékünk is a szóbeliség hagyományában gyökerezik – legrégibb történeteink, az Iliász, a Beowulf, a Roland-ének eredetileg elsősorban szórakoztató funkciót töltött be.

Ibn Fadlán azonban íróember, akinek elsődleges célja nem a szórakoztatás volt, és nem is az, hogy dicsőítse a hallgatóság soraiban helyet foglaló patrónusát, vagy megerősítse annak a társadalomnak a mítoszait, amelyben élt. Éppen ellenkezőleg: követként elfogulatlanul számol be küldetéséről; hangneme akár az adószedőé vagy a tudósé, nem pedig az énekmondóé drámaköltőé. Gyakran tompítja is elbeszélése izgalmas részleteit, nehogy megzavarjak tiszta és világos történetszövését.

Olykor ez a szenvtelensége annyira irritáló, hogy nem is vesszük észre, milyen remek megfigyelő. Ibn Fadlán után több száz évvel az utazók elsősorban elszabadult fantáziájuk teremtményeit jegyezték föl, csodás dolgokról számoltak be – beszélő állatokról, tollas, repülő emberekről, találkozásaikról behemótokkal és egyszarvúakkal. Egyébként józan gondolkodású európai utazók még kétszáz évvel ezelőtt is arról írtak, milyen véres háborút folytatnak a majmok az afrikai parasztok ellen.

Ibn Fadlán soha nem bocsátkozik spekulációkba. Minden szava megalapozottnak tűnik, ha pedig hallomás alapján számol be valamiről, ezt kivétel nélkül közli is. Ugyanilyen akkurátusan megjegyzi persze azt is, ha valaminek a szemtanúja volt, ezért használja újra meg újra a mondatot, hogy „a saját szememmel láttam”.

Végezetül csak annyit, hogy épp ez a tényekhez való ragaszkodása teszi olyan rémisztővé a történetet, amelyet elbeszél. Mert a köd szörnyeivel, a „hullaevőkkel” való találkozását ugyanilyen részletekre kiterjedően mondja el, ugyanazzal a szkeptikus óvatossággal, ami a kézirat más részleteire is jellemző. De mindezt ítélje meg maga az Olvasó!

INDULÁS A BÉKE VÁROSÁBÓL

Dicsértessék Allah, a kegyes és megbocsátó, a két világ ura, és áldott legyen a Próféták Fejedelme, a mi Urunk és Parancsolónk, Mohamed, akit Isten oltalmazzon és áldjon az idők végezetéig!

Ezt a könyvet írta volt Ahmad ibn Fadlán ibn al-Abbász ibn Rasid Ibni-Hammad, Mohamed ibn Szulejmán vazallusa, al-Muktadir kalifának a szakalibák királyához küldött követe, aki beszámol, mit látott a türkök, a kazárok, a szakalibák, a baskírok földjén, Ruszban és a vikingek között. Leírja királyaik történetét s azt is, miként éli a nép mindennapi életét.

A jiltavarnak, a szakalibák királyának levele elérkezett al-Muktadirhoz, az Igazhitűek Urához. Ebben azt kérte, küldjön valakit, aki megismertetné őt vallásunk törvényeivel, s aki mecsetet építene a számára, amelynek pulpitusáról megtaníthatná népét az igaz hitre, s megtérítené országa lakóit; ugyanakkor kívánná a segítségét abban is Urunknak, hogy adna neki tanácsot, miként építsen erődöket és védőműveket. Könyörögve kérte a kalifát, tenné meg ezt neki. Az ügyben Dadir al-Hurámi járt el közvetítőként.

Az Igazhitűek Ura, al-Muktadir, ahogyan azt sokan tudják, nem volt igazságos és erőskezű kalifa, inkább az élvezetek vonzották, és hízelkedő beszéde a hivatalnokainak, akik aztán bolonddá tették őt és nagyokat nevettek a háta megett. Én nem tartoztam ehhez a társasághoz, s nem voltam a kalifa kedveltje az alábbi okok miatt.

A Béke Városában élt egy idős kereskedő, Ibn Karin nevezetű, akinek mindene megvolt, csak a szív és az emberszeretet hiányzott belőle. Őrizte az aranyát, amiképpen ifjú feleségét is, akit soha senki nem látott, de mindenki azt mondta róla, hogy minden képzeletet felülmúlóan gyönyörű. Egy napon a kalifa Ibn Karinhoz küldött egy üzenettel, így aztán megjelentem a háznál és bebocsátást kértem a pecsétes levéllel. Máig nem tudom, mit tartalmazott az üzenet, de ez nem is fontos.

{1} Falvay Mihály fordítása