Dr. Horváth Putyi

Hattyúember
és Berberkirály

Noran Libro

Köszönöm Gödrös Frigyes, Kodolányi Sebestyén, Buzek László és Szabó Béla önzetlen segítségét.
Ajánlom e könyvet feleségemnek, aki az írással járó „unalmasságomat” elviselte.

– Olyan hosszúak az órák és a napok, csak az évek repülnek – mondta egy este a nagyon okos kisfiú, aztán felnézett az égboltra. Egy kis idő múlva megjegyezte: – Szúnyogirtás lesz… talán.

A többiek, a tanúk szétszéledtek, ki merre látott. Kopasz, kerek fejű kis úttörő lehetett hajdanán, az arca most is kisfiús vonásokat őrzött.

Kollaboráns vagy leendő spicli? – tűnődtek reménytelenül, ha összefutottak.

Nehéz lesz a dűlőben újra rendet vágni! – szólalt meg a vak koldus. A templom lépcsőjén ült.

A nagyon okos kisfiú dobbantott, és a lépcsőkön átrepülve sikerült leköpnie a koldus kopasz feje búbját. A több mint tökéletes talajfogás után visszasandított, s ijedten látta, hogy a koldus felpattan, és botjával vadul hadonászva, öles léptekkel utána ered. Már majdnem elérte, amikor a mamája felébresztette.

Biztos rosszat álmodtál – mondta, és megsimogatta a nagyon okos kisfiú izzadt homlokát. – Mosakodj meg szépen, aztán elkísérsz a nőgyógyászhoz.

Forró nyári délután volt. Kuncsaftszünet. A terasz az árnyékos oldalra esett, így aztán a nőgyógyász – szokásához híven – kint állt, cigarettázott, és a harmadik emeletről szemlélte a lenti forgatagot.

Az utca szinte kettévált: az árnyékos oldalon hömpölygött a nép, a naposon csak néhány napimádó andalgott, mit sem törődve az UV sugárzás veszélyeivel.

Ezek azok a „csak azért is megmutatom” fajtából valók – gondolta a nőgyógyász, és töltött magának egy whiskyt. – A napos oldaliakra! – emelte feléjük poharát, és lehúzta az italt.

A nőgyógyász magas, jóképű férfi volt, negyven körüli. Nem hordott még szemüveget, sima szálú fekete haját hátrafésülte, de szemgödrei alsó szélein megjelenő lila foltok elárulták, hogy keményen iszik. Sokszor előfordult, hogy magánrendelésének végére végzett egy üveggel.

Tisztán, mint a sivatagban! – vezényelt magának, mint valami hadsereg nélküli tábornok, valahol az afrikai Bengáziban. Egy pillanatra oda képzelte magát, vértől csöpögő, szürkés színű, szakadozott orvosi köpenyében a nagy Rommel-offenzíva kellős közepébe.

A nagyon okos kisfiú mamája feltűnő szépség volt. A doktor rögtön kiszúrta, ahogy kiváltak a tömegből. A nő felnézett a teraszra, meglátta a fehérköpenyes férit, majd azt mondta a nagyon okos kisfiúnak:

– Nézz csak fel, az lesz a nőgyógyász.

A doktor kihajolt a terasz korlátján, de már nem láthatta őket.

– Vajon hova lettek? – tűnődött magában, amikor a hosszú csengetésekre beszaladt végre, és ajtót nyitott. A feltűnő szépség állt az ajtóban, és a nagyon okos kisfia. Fogták egymás kezét, mint az utcán, az árnyékos oldalon.

– A kisfiam beszélt magával telefonon – mondta a feltűnő szépség. – Ő kért időpontot.

– Igen, emlékszem, egészen férfias hangja van – mondta a nőgyógyász. – Fáradjanak beljebb. Foglaljanak helyet a nappaliban, bemosakszom, és szólok.

A szalon falán erotikus festmények és az abból könnyen adódó nemi fertőzések képei voltak láthatók. Ízléses módon rendezték be. A kevésbé veszélyes nemi betegségek kisebb, míg a részben halálosak nagyobb képeken lettek ábrázolva.

A nagyon okos kisfiú körbejárta és alaposan szemrevételezte a kiállítási anyagot, majd így összegezte anyjának a látottakat.

– Arra a következtetésre jutottam, hogy még a gondolat is életveszélyes.

– Bejöhet asszonyom – szólt ki a nőgyógyász. A nő felállt és kézen fogva a nagyon okos kisiát elindult a rendelő felé. Az orvos ekkor kezével megálljt parancsolva azt mondta: – Ide csak egyedül jöhet be. Sem férj, de még lány sem léphet be, nemhogy egy kisfiú. Csak a páciens.

– De ő egy nagyon okos kisfiú, higgye el! Nélküle én sem megyek! – mondta dacosan a nő, és egy akkorát dobbantott jobb lábával a parketten, hogy még a mellei is beleremegtek. A nőgyógyász ekkor bedobta a törülközőt.

– Jó, bejöhet, de ne mondja el senkinek. Kivételes eset, szinte vis maior – biztatta magát. A nő mellei – futott át az agyán –, akár egy földrengés.

A nagyon okos kisfiú leült egy székre, a mamája pedig levetkőzött, és felfeküdt a vizsgálóasztalra. A doktor először a melleit vizsgálgatta, lágyan nyomogatta, majd megkérdezte a kisfiút, hogy szerinte most mit csinál?

– Most a doktor úr megnézte, hogy nincs-e daganatra utaló elváltozás az anyukám emlőiben.

– Jól van – mondta duzzogva az orvos, majd kesztyűt húzott, és benyúlt mélyen, szakszerűen az asszony lába közé.

– Na és most mit csinálok, fiam? – kérdezte ingerülten.

– Most meg tetszik nézni, hogy anyukám méhe rendben van-e – válaszolta a kisfiú.

A nőgyógyász előkapta mérgesen a bránerét, és kefélni kezdte a nőt.

– Na, és most mit csinálok, te nagyon okos kisfiú?

– Most azt a trippert tetszik elkapni, amiért ide jöttünk…

Ezt a viccet egy temetésen hallotta Dragovics, amikor az egyik legjobb barátját kísérték utolsó útjára. Az tény, hogy a ravatalozótól nagyon messzire esett a sír. Egy író barát ezzel próbálta múlatni az időt, ezzel a hosszúra nyújtott viccel. Juszuf biztos jót röhögne – mondta nevetve – a kínosan elvánszorgó embereknek. Jobbára mentünk és hallgattunk.

Kora nyár volt. Langymeleg április. Azon a temetésen, a Hattyúember temetésén feltűnően sokan jöttünk össze. A sírt, ahol végső nyugalmat nyert, barátai vették körül: a csókos szájú fehér Láma, a halszemű Gulipánmadár, a könnyező terhes Rabszamár, és az Állatkert örökös rendésze, a Fekete vasutas. Utoljára, botjára támaszkodva odasántikált a kihalófélben lévő, öreg Berberkirály.

Mielőtt Dragovics nekikezdett volna e regényféleségnek, egy szomorú vasárnap délután találkozott régi barátjával, Dobroviccsal. Azt találta mondani, hogy talán ő is egyes szám harmadik személyben fogja írni ezt a regényt. Az álneve: Dragovics.

Vics-re végződik, mint az ő írói álneve, a Dobrovics. Velünk volt Jánossy író Lajoska is.

Dobrovics nagy szerényen azt javasolta, hogy várjunk még egy kicsit. Várjuk meg – mondta –, hogy mi lesz a Vadnai bébi sorsa. Lajoska egymás után rendelte ki a feleseket Dragovicsnak és magának. Dobrovics csak sört ivott. A végén mégis ő fizetett. Ő a rangidős.

Úgy döntöttem, hogy giccs-vics az egész, és hagyjuk pihenni ezt a Dragovicsot. Dobrovicsnak egy szót sem szóltam. Térjünk hát át egyes szám első személyre. Ne bujkáljunk magunk elől.

Jól ismertem az elhunytat, valamint a komplett családfáját. Barátságunk a legsúlyosabb Brezsnyev-korszak árnyékában, Kalocsán, a Jurinovics Miklós Forradalmi Ezred rezervátumában kezdődött. 1974 tele piszokul meleg volt. Se fagy, se hó, valahogy mégis vacogtunk. Az őszi katonai esküre felküldtek minket a fákra, hogy rázzuk le a faleveleket. Erre az alkalomra Cinege vezérezredes, honvédelmi miniszter jön, merthogy József nevű fiacskája is itt tölti sorkatonai szolgálatát. A tisztek úgy fostak, hogy maguk után húzták a beleiket. A kis Cinege többet volt otthon, mint a laktanyában. Az első évfolyam a római jog bűvöletében szenvedett, s Brósz professzor rendszeresen katalógust olvasott. Mikor Cinegéhez ért, fürkészően felemelte a fejét, és akkor kórusban kiáltottuk: – Bagdadban! Ezt minden katalógus alkalmával eljátszotta, mi pedig boldogan mondtuk ki, hogy Bagdadban nagy nap van, basznak az arabok az ablakban…

Juszuffal egy szakaszba kerültünk, sőt ugyanabba az emeletes ágyba. Ő aludt alul, én fölötte. Néha cseréltünk, pusztán a megtévesztés céljából. Már most előrebocsátom, hogy ördögi egy fickóval hozott össze a sors. Annyi szent.

Már a családfája sem volt kutya.

Állítása szerint két nagy irányból érkezett. Anyai ágon az apai ág: nagy kun. Terebélyes családfáját – bizonyíthatóan – egészen Kun László koráig lehet visszavezetni, de ha hiszünk a családi legendának – s miért ne tennénk –, akkor női ágon még besenyő vér is csörgedezik ereiben. Az édesanyja (Vali néni) szentül hiszi, és esős, őszi estéken fel-felpillantva a szövés lázából gyakran mondogatja kis Valinak, az egyik leánytestvérnek:

– Benned, lányom, besenyő vér folyik, és úgy is nézel ki, mint egy besenyő!

Juszuf nagyon jól emlékezett a nagyapja húgára, bizonyos Perge Marikára, akiről határozottan állították, hogy ez a lány viszi tovább a családban a besenyő vért. A fényképek tanúsága szerint sok hasonlóság fedezhető fel Mari és Vali között. Juszufban viszont nyoma sincs besenyő vérnek, annál inkább az anyai ágról érte kun hatás, hisz a nagyapja kifejezetten kun ember volt. Erdélyi – bizton állíthatjuk – nincs a családban.

– Jól van, Juszuf, ennyi mára elég lesz – mondtam közömböst játszva. – Mindjárt jön a Bilux, és ordítani fog, hogy takarodó!

– Akinek kötelet rendelt a sors, az nem fullad vízbe! – mondta.

– Ne nagyképűsködjél!

– Te meg ne fossál attól a baromarcú Biluxtól!

Ettől, hogy „na, mi van, fosol?”, őrjöngtek a tisztek és a tiszthelyettesek, különösen a mi őrmesterünk, akinek szerteszét álltak a szemei, és ettől lett Bilux. De aznap este nem jött. A szakasz nyugodtan lefekvéshez készülődött. A stokikra, mert mindenkinek volt egy átkozott stokija, szépen összehajtogatva rá kellett helyezni a gyakorlóruhát: alulra elvágólag a nadrágot, arra a zubbonyt, majd legfölülre a molinót, a hosszú ujjú, vastag szürkészöld trikót, és végül a legtetejére került a zöld simléderes sapka. A fényesre suvickolt surranóba dugtuk a zoknit, de hiába, orrfacsaró bűz csapott fel, és gyönyörűségesen keveredett el a penetráns bakaszaggal.

A faszomat ebbe a rohadt stokiba! – szentségelt Juszuf, mert egyébként is, kis majomkezeivel ügyetlenül mahinált. Aztán, hogy nem sikerült megcsinálnia, az éghez fohászkodva kiabálta: – Nincs szörnyűbb büntetés, mint a haszontalan és reménytelen munka!

Ugyan már, Juszuf – nincs napsütés, árnyék nélkül! – viccelődtem, aztán segítettem neki.

Csak azt nem értettem, hogy lehet ilyen kis kezekkel azt a nagy vízilabdát megfogni, mert állítólag ifjúsági válogatott is volt. Aztán később Caracasban láttam, hogy milyen fantasztikusan úszik, perc körül vitte a százat.

Ott viszont Svejket is túlszárnyalta. Nyilván direkt.

Lassan elcsendesedtek a táposok – így hívtak minket, mert egyetemi előfelvételisek voltunk, s mint ilyenek beszariak, fosnak mindentől, ami izikai és nem szellemi kihívás. Gondolták…

Juszuf ekkor párnája rejtekéből előszedte kulacsát, alaposan meghúzta, majd leadta nekem. Én is így tettem, aztán felnyújtottam neki. Újból és újból, végül elfogyott az újbor. Az éjszaka kellős közepén egyszer csak felrántják az ajtót, felkattintják a neont és azt üvöltik:

– Jó reggelt elvtársak! Ébresztő, föl! Rejszolást abbahagyni! Körletszemle! – Bilux és egy másik skizofrén állt az ajtónál röhögve. Pislogott mindenki, mi is Juszuffal, hogy mi a túró van, aztán valahogy felkecmeregtünk, az emeletesek lemásztak, és pizsamában vigyázz állásba vágtuk magunkat. Akkora a kandesz már tetőzött a körletben.

– Hogy ezek hogy bírják ezt a bűzt – súgtam oda Juszufnak.

– Nyilván szerelmesek belé – válaszolta röhögve.

– Mit vigyorognak maguk? – Ért oda hozzánk Bilux, és ránézett a surranóinkra, majd őrült erővel belerúgott mind a kettőnkébe. Szanaszét repültek a különböző ágyak alá. És ekkor széles mosolyba csapott primitív tekintete. Lehajolt, és egy gyufaszálat vett fel a mi ágyunk mellől. Győztesen magasba emelte, így szólt:

– Íme, elvtársak, egy gerenda. Mielőtt valakiben kárt tenne – tette hozzá kéjesen –, el kell temetni. A katonák egészségére vigyázni kell! Beteg katona nem katona! Aztán egyetlen mozdulattal lerántotta Juszuf pokrócát, és a körlet kővére terítette. A gyufaszálat óvatosan a közepébe helyezte.

– Na, most mindenki megfogja egyik kezével a pokrócot, a másikkal a gyalásót. Irány a gyakorlótér! Lépés indulj!

És akkor az egész pizsamás szakasz elindult mezítláb a sötét éjszakában a gyakorlótérre, hogy méltó módon elássa a gyufaszálat.

– Most értettem meg – sziszegte Juszuf –, hogy miért nevezte Camus Sziszüphoszt abszurd hősnek.

– Kuss legyen! Mit pofázik itt maga! – kiabált rá Bilux. – Halljam basszmegazistenit!

– Csak arról pofáztam, hogy azért abszurd hős Sziszüphosz, mert egész léte arra való, hogy semmit se vigyen végbe – válaszolta több mint harsányan Juszuf.

– Nekem itt ne hősködjön! Gondom lesz magára, basszmegazisten!

Lényegében csak a bujkáló Hold fénye világította meg a terepet.

– Romantikus, nem? – mondtam Juszufnak. – Már csak Billie Holiday búgó hangja hiányzik.

Juszuf akkortájt nagy dzsesszbuzi volt. Bevonulás előtti éjszakán, rákosligeti családi házuk kisszobájában többször feltette a Holiday-lemezt, és azt dünnyögte részegen:

– Erre emlékezz! Ez majd megment!

Biluxnak kutyafüle volt, mert átkozottul jól hallott. Felém fordulva kusst kiáltott.

– Pokrócot letenni! Majd surranója sarkával kijelölte a gödör hosszát. Nyolc lépés előre, egy lépés keresztbe.

– Szakasz vigyázz! Földre le! Ásni!

És pizsamában levetette magát huszonkét szerencsés tápos, mert megértette, hogy az embert mindenkor megvárja a terhe.

– Gyalásóval ásni gyalázat! – hörögte Juszuf.

– Juszufkám, az abszurd vajon örömet okoz? Az abszurd és a boldogság elválaszthatatlanok? Beszoptad a camuscumit, az tuti.

Erre már a többiek is felvinnyogtak. De ástak iszonyú szenvedések közepette. Egyszer halljuk, hogy Hajcs, egy békés, nagydarab puhány sóhajtozni kezd.

– Álmodom? Hol vagyok?

Mindenki röhögcsélt ezen az édes hülyén, még Meskó Feri is, aki magunk között azzal kérkedett, hogy az egyik nagybátyja főnyilas volt hajdanán. „A másik meg nyilván kommunista” – cukkoltuk, de Meskó keményen visszautasította. Egy reggeli századeligazításon Székesi „szászelvtárs”, aki az elkorhasztott és kiherélt ötvenhetes Kádár-korszak gyorstalpalóján lett őrmesterből százados, állandóan azt mondogatta:

– Mecskó, Mecskó, magával mindig baj van!

Aztán egyszer ez a Meskó kivágta a rezet:

– Ha még egyszer Mecskónak hív, akkor én magát Székecsinek fogom hívni! – mondta vérvörös arccal, és mindenki röhögött, és mindenki hősnek nevezte. A hős Mecskó.

De hogy mit cipelhettek reggelente a tisztek egyen aktatáskájukban, az sokáig vita tárgyát képezte.

– Hogy mit hoznak benne? – röhögött föl az írnok a kérdésünkre. – Hát barna címkés barackpálinkát vagy vörösbort.

Bilux volt olyan pofátlan, hogy rágyújtott. Nochdazu, nyilvánvalóan aljas szándékból füstkarikákat eregetett fölénk. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Elsőként – ez vért kíván! kiáltással – Juszuf vágta oda a gyalásóját. Majd sorban mindegyikünk. Legvégül Hajcs dobta el, egyszerűen azért, mert ő nem is ásott vele. Ő álmodott… Egyébként ezt a szerencsétlen nyakigláb, de puhány embert golyószórósnak osztották be, nyilvánvaló kibaszásból.

– Ez lázadás! – ordítozott Bilux, azonnal folytatni bazmegazisten! Lázadásért futkosó jár!

– Majd a politikai tiszt megmondja, hogy lázadás vagy nem! – vágott vissza Juszuf. Majd ő eldönti. Igenis felmegyek!

– Hülye vagy! Fogd már be! Bilux velünk fog kibaszni – zagyváltak a többiek, ami csak olaj volt a tűzre Juszufnál.

– De még mennyire, hogy fölmegyek! Ismerem, Orosznak hívják, alezredes. Ezt már Bilux is hallotta.

– Ez nem valami biztató – nevettem el magam. Végül is hajnali fél ötre elástuk a gerendát.

És másnap a gyufaásás friss mérgével, hatalmas vízipólós felsőtestével, fokhagymaszerű seggével, logó, bő uniformisában bekopogott Orosz alezredes irodájának ajtaján. A politikai tiszt mibenlétéről Juszufnak halvány lila ingja sem volt, hogy miféle, csak úgy gondolta, talán ez mégsem lehet akkora tuskó, mint a többi. Szegény ember.

– Tessék-re beléptem.

– És? – kérdeztem később a vécé melletti dohányzó kispadján, ahol jó sokan ültünk, mint a verebek, fújtuk a füstöt, és ádáz tekintettel csüngtünk Juszuf szavain.

– Azt mondta, hogy még van egy kis dolga, és hogy üljek le, meg gyújtsak rá, ha akarok, ott van a Lenin-dobozban. Majd fölnyerítettem, amikor kezembe vettem, nehéz volt, mint a dög. A doboz tetejére aplikálták egy Lenin-dombormű kicsinyített mását. – Nem dohányzom – mondtam. – Erre felnézett a papírjaiból és az elmosolyodásában volt valami tragikusan örömteli.

– Én sem, csak a többiek miatt, tudja – mondta álbarátian. Mögötte egy falra ragasztott hatalmas szőnyegbe több száz Lenin-jelvény volt beszúrva. De volt még Marx-hamutartó, Engels-pipa, és a leggyönyörűbb a vörös műtulipán csokor Róza Luxemburgos vázában. Aztán, persze azt is mondta, hogy idefelé jövet nem tisztelegtem a szobornak.

– És azt is tudják, hogy te is elsunnyogod – mutatott rám.

Ez a szobor volt a hülyeség csimborasszója. Ez a Jurinovics Miklós ötvenhatban, néhány árulóval felment innen Pestre, és ott állítólag a forradalmárok lelőtték. Ezért aztán mellszobrot állíttattak neki Kádárék. Pont a laktanya széles, bevezető útjának bal oldalára. Így aztán mindenkinek, még a tiszteknek is szalutálni kellett, ha elhaladtak előtte. Más út viszont nem volt. Ezért nevezték ezredünket Jurinovics Miklós Forradalmi Ezrednek. Ennek a második zászlóalj ötödik lövészszázadának második emeleti dohányzójában hallgattuk Juszuf Orosz alezredesnél tett látogatásának történetét. Csak a pontosság kedvéért.

– Figyeljetek – és roppant komoly képet vágott –, arra jöttem rá, hogy ezek csak ezt figyelik. Ez a munkájuk: szoborfigyelés. Ennyi. Ha szalutálsz neki, akkor velünk vagy, ha nem, ellenük. Kimenőkor persze más a helyzet. Akkor szalutálunk a szobornak.

Aztán Juszuf könnyedén, mint valami mellékes témát, annyit mondott, hogy hamarosan bevezetik a rádiót. Minden körletbe, és hogy ő lesz a zenei szerkesztő. Dzsessz lesz ébresztőre. Döbbent csend. Halál előtti pillanat. Aztán ez a hülye Orosz beszopta, hogy Bilux a legjobb villanyszerelő az ezredben. Két legyet egy csapásra. Erre az történt, ami nyilvánvaló:

– Én nem tudom, hogy mit ért a villanyhoz ez a Bilux, hát legyen rádió, csak szalutáljanak a szobornak és hagyjanak engem békén! Ezer dolgom van.

„I am very busy! I am very busy” – ismételgette tíz évvel később New Yorkban Hauard Guttenplán, a Milleneum nevű avantgárd műintézmény egyszemélyes igazgatója. Aztán elővette az újságját és verte a faszát. Hát ez lehetett Orosz alezredessel is.

A kalocsai nevezetesség, a női börtön ellenben minden ízében élő volt. Ha arra masíroztunk, felállt a faszunk attól a sok szaftos bíztatástól, amit ezek kikiabáltak az ablakokból: minimum szétszoplak, kinyallak, lepisálhatsz… és akkor ez az irigy ingocska, Reszeghi hadnagy, nyomorúságos szakaszparancsnok elordította magát, hogy nóta. A szakasz meg rákezdett a „hejj te bunkócska, te drága…” kezdetű orosz népdal magyar átköltésére, és a szakasz a kurvák felé fordulva vigyázz menetben repült el a tavaszi rügyfakadáskor.

– Nóta állj! – üvöltötte el magát céklafejével a kis fing.

Nem árulok el semmi különöset, ha azt mondom, hogy patkány volt ő is a javából. Ezt nyilván tanították a katonai főiskolán. Egy alkalommal, Ládahomokon, megmosatta velem a lábát. Lavorban. Ládahomok – mint a neve is mutatja –, homok homok hátán. A kalocsai bázistól mintegy ötven kilométer az út a lövészet központjáig, Ládahomokig. Itt aztán lőttek a fegyelemnek. A napi penzum teljesítése után viszonylag szabadon poroszkálhattunk. A lőgyakorlaton Hajcs remekelt. A kis fing ötször elismételtette vele, hogy PSZH-kilövés előtt le kell venni a fegyver hátsó részén lévő bőrkupakot. Ő, naná, hogy elfelejtette. Majd elvitte a fejét, meg a mienkét is.

– Végre egy éles helyzet! – kiáltottam, de a kis fing is meghallotta. Szokás szerint elvörösödött, magához rendelt, és azt mondta elfojtott hangon: – Ha visszatértünk, számolunk!

De az még messze volt. Ládahomoknak becézett sivatag egyik szélén – félóra járásnyira tőlünk – eldugott házacskák sorakoztak. Az egyikben bögrecsárda működött. Kaját is főztek, ha előre megrendelték. Ide jártak a tisztek is. Csirkét, kacsát, libát rendeltek maguknak, és itták azt a rohadt savanyú bort, amit mi is Juszuffal meg a Meskó Ferivel. Nagyon be lehetett rúgni, az biztos. Nekünk csak tojásrántottára futotta, de vedelni mi is tudtunk.