Végel László

Balkáni szépség,
avagy Slemil fattyúja

Noran Libro

Tartalom

1.

2.

3.

Impresszum

1.

Leginkább a Luxor szálló teraszán loptam a napot. A kertes házam tőszomszédságában lévő hotel príma konyhájáról ismert. A Dunára néző teraszán mindig nagy a nyüzsgés. Noha csupa elegáns úriember látogatja, a vendégek néha lövöldöznek egymásra. A jó modort el lehet sajátítani, ez elszántság kérdése, a külcsín tartozéka egy divatos szabású öltöny, ami tudatos befektetés, mert jól takar. A daliák mágnesként vonzzák a csinibabákat. A szállót már nagyapa életében is gyakran vette körül a rendőrség, amiért megtiltotta, hogy a közelében ólálkodjak. A kommunisták bizalmas dolgokról tanakodnak, bajba jutunk, ha rajtakapnak bennünket, hogy füleskedünk, mondogatta.

A környékbeliek szerint a luxusszálló újkorában csak külön engedéllyel lehetett bejutni. A háború azonban megtette a magáét. Amíg a harctéren lövöldöztek, a patinás létesítményt kikezdte az enyészet. A kommunisták elmaradoztak, a rendőrök a tájékára sem néztek. Hiába volt lezárva, a találékony szomszédság széthúzta, előbb a nyílászárókat, majd a bútorzatot, sőt leszerelte a csaptelepeket is, az étterem konyháját pedig szó szerint kifosztotta. Saját szememmel láttam, amint az egyik szomszéd – hogy meg ne nevezzem az illetőt – talicskaszám hordta el az edényeket. Nem sok luxus maradt a hajléktalanoknak, csupán annyi, hogy tető volt a fejük felett. Számukra így is főnyereményt jelentett. Birtokba vették a selyemtapétás szobákat. Menhelynek túl elegáns volt, viszont gyorsan tudtak alkalmazkodni. Fejedelmi életük volt mindaddig, amíg el nem szaporodtak a patkányok. Megtörtént, hogy megmarták a birtokháborítókat. A vándorpatkány veszedelmes, ravasz állat, elüldözte a hajléktalanokat.

Egy jó ideig nem történt semmi. A szomszéd telken árválkodott a rom, amin végül elhatalmasodott a gaz. Ám tavasszal terepszínű egyenruhában, Kalasnyikovval a vállán felbukkant Kotarac, aki körbejárta az elhagyatott portát, majd a bámészkodóknak büszkén bejelentette, hogy győztünk.

Kotarac úrról az a hír kelt szárnyra, hogy milliomos. Harcolt Boszniában is meg Horvátországban is, aztán meg, vagy közben üzemanyaggal üzérkedett. Benzinbárónak nevezték, mert amikor az amcsik megtiltották, hogy az arabok benzint szállítsanak nekünk, Kotarac úrnak sikerült Romániából meg Magyarországról szerezni. Az emberei műanyag flakonokban árulták a forgalmas utak mellett.

Megszedte magát. Ezek a háborús nyerészkedők szó szerint értik a jó időben jó helyen lenni-t. A pénzt forgatni kell, úgy tartják. Kisvártatva munkagépek jelentek meg a telken, amik pillanatok alatt megtisztították a terepet. Egy év leforgása alatt vadonatúj létesítmény emelkedett a régi szálló helyén. Ötcsillagos! A környék gyöngyszeme lett. Kotarac úr sötétkék öltönyben és pillenyakkendőben flangált. Újra megtelt a terasz, dőlt a pénz, a Dunára néző hotel hamarosan népszerű hely lett.

A legtöbb vendég sötétített ablakú személygépkocsival érkezik. A bejárat előtti felhajtón kiszáll a limuzinból, majd a slusszkulcsot az ajtónálló kezébe nyomja. A látogatók többsége törzsvendég. Általában négy-öt markos alak figyeli a vendégeket, egy elkülönített helyiségben meg egy egész stáb a biztonsági kamerák monitorjait. Aztán néhány elegáns hölgy társaságában feltűnik Kotarac úr. Az italpulthoz invitálja őket. A fess pincérfiú tálcán hozza a ficánkoló jégkockákkal megrakott whiskys poharakat. Egy ideig kedélyesen cseverésznek, kacarásznak, a hölgyek gyertyafény mellett megvacsoráznak, borozgatnak, majd eltűnnek a lakosztályokban.

Ilyen az élet az új világban. Merthogy a vendégek egytől egyig azt állítják, hogy új világ született, miután elűzték a kommunistákat. Nem szeretnék semmi jónak az elrontója lenni, azonban szerény véleményem szerint az úgynevezett új világ egy jól menő bordélyra hasonlít. Isten lássa lelkemet, nem szeretném rossz fényben feltüntetni a kuplerájokat, hiszen a tévé jóvoltából volt alkalmam látni piroslámpás házakat, és be kell vallanom, elbűvöltek. Már csak magam miatt sem hoznám hírbe őket. Nekem annyira tetszik maga az elképzelés is, hogy ha módomban állna, naponta látogatnám az örömtanyákat. Cserébe nemzeti címerrel ajándékoznám meg őket. Azt gondolom, hogy ennek mindenki örülne, és a forgalom is nagyobb lenne. Kotarac úr előtt persze ki sem ejteném a számon a szót: kupleráj. Az egész lénye elégedettséget sugároz, látszik a tartásán, ahogy jön, megy, intézkedik, hogy jól érzi magát a bőrében. Meggyőződése, hogy a szállója nem akármilyen hely, az igazi hazafiak találkozóhelye, bizalmas üzleti megbeszélések helyszíne. A kommunista időkben volt kupleráj, napjainkban azonban nem az. Szinte hallom, hogy ezt mondaná, hiszen gyakran elismételte, hogy vendégfogadója az igazi hazafiak találkozóhelye. Éppen ezért rendelt szerb királyi címert. Nem egészen értem, mi kifogása lehet a kuplerájok ellen. Az újságokban olvastam, hogy előkelő úrinők is űzik ezt az ősi foglalkozást! Ugye, mondanom sem kell, hogy motoszkált a fejemben a gondolat, egyszer felöltöm nagyapám legszebb öltönyét, vacsorát rendelek a szeparéban, aztán az asztalomhoz hívatok egy szépasszonyt, majd hagyom magam elcsábítani.

Bizakodtam, hogy majdcsak adódik alkalom, mivel sikeres üzleti kapcsolatot ápoltam Kotarac úrral. Nagyapának hála, ezermester lettem. Kitanultam a fémműves szakmát is. Nem panaszkodhatom, megy az üzlet, főleg mostanság, mert sokan cserélik le a szocialista címert a szerb királyira. Kotarac úr hónapokkal ezelőtt hat címert is rendelt, öt nagyobbat a szállodái részére, villája kapujára pedig egy kisebbet. Nem siettetett, hagyott alkotni, ezért jól megmunkáltam. Mert ez igazi művészet! Beleadtam apait-anyait. Kotarac úr a szálló új részlegével volt elfoglalva. Wellness, ismételgette magabiztosan. A wellness testilelki felfrissülést nyújt, jobb kondícióba hozza a gazdagok agytekervényeit, állította.

Sokáig nem volt vele semmi bajom. Aztán egyszer csak azt mondta, kivetette a szemét a kertes házamra. Verje meg az isten, gondoltam. Indítványozta: kössünk alkut. Rámenős lett. Nem akar erőszakoskodni, mondta, de jól jönne neki a telkem. Elengedtem a fülem mellett. Meg akarom tartani a kertes házat, a nagyapám emléke meg a műhely miatt is, melynek köszönhetően szép mellékjövedelemhez jutok. Jól megy a sorom. Megbecsült ezermester vagyok. Ha kell, akkor akár traktort vagy személyautót is javítok. Meg apró háztartási gépeket. Porszívót, mixert, villanyvasalót, hűtőszekrényt, kerékpárt. Ez utóbbi nem annyira kifizetődő, mert nagy a konkurencia. Azonban mivel mostanság nagyon sok a műkedvelő szaki, aki mind azt hiszi magáról, hogy technikai zseni, hozzám jönnek a kuncsaftok. A legjövedelmezőbb üzlet mégis a címerkészítés meg az öntöttvas kerítés. Aki csak ad magára, az újabban kovácsoltvas kerítést rendel. Köztudott, hogy én készítem a környéken a legmívesebb címereket, ami sokkal többet hoz a konyhára, mintha naphosszat villanyvasalókkal vagy kerékpárokkal szöszmötölnék.

Amint elkészült a kisebb címer, üzenetet hagytam Kotarac úrnak: amikor ideje megengedi, szóljon, hogy elkocsikázzunk a villáig, és felszereljem. A gazda elégedetten mustrálta a munkát. Valami gyanú azonban motoszkált benne, mert váratlanul nekem szegezte a kérdést: biztos, hogy a szerb címert öntöttem ki? Elővettem a rajzot. Holtbiztos! Nézze uram, magyaráztam, fenn a korona, alatta a kétfejű sas, a sas fején a görög kereszt, a szárnyak pedig hét-hét tollból állnak. A sas mellén látja a kiscímert, négy kifordított cirill SZ betűvel, CCCC-vel. Nem csalás, nem ámítás. Minden a helyén! Rendben, mondta, és fizetett.

Kotarac úr veszett nagy limuzinnal közlekedik. Körülötte állandóan gazsulálnak az alkalmazottak, vannak, akik valamit jegyezgetnek. Kinyomoztam, hogy hosszútávra tervezgetnek, a pincérek szerint a közeljövőben bővítik a szállodát.

Ilyen világ ez, kérkedett a főpincér, aki szerint egy ilyen lökött alak, mint amilyen én vagyok, jobban tenné, ha be sem tenné a lábát ilyen helyre. Nem nekem való miliő. A főpincér Rottenbiller Laura jöveteléig kimondottan gyűlölt. Gondolom, legszívesebben belefojtott volna egy kanál vízbe, mert csak egy kávét rendeltem, és sohasem adtam borravalót. Amint megpillantott, mogorván méricskélt. Nem értette, mi célból üldögélek egész délután egy kávé mellett. A testőrök is szemmel tartottak, a szemük sarkából figyeltek, dilisnek néztek, amiért magamban beszélek. Fogalmuk sem volt persze, hogy miért teszem. Pedig nagyon egyszerű a magyarázat! Csak hát nem kérdezett senki! Azért motyogtam magamban, hogy ne felejtsem el a szavakat, nehogy úgy járjak, mint nagyapám. Ezért sokan féleszűnek vagy lököttnek, a környék bolondjának tartanak. Rájuk hagyom, hiszen ezek az ostoba flótások nem tudják, nem is sejtik, miről van szó.

Előfordul ugyanis, hogy nem jutnak eszembe a szavak, leblokkolok, ilyenkor zavaromban hebegek. Mindhiába erőlködök, minél jobban szeretném, annál nagyobb görcsben vagyok. Emiatt be nem áll a szám. Nagyapa veszte, hogy szótlanságba menekült. Ezért fokozatosan cserbenhagyták a szavak. Okultam belőle. Mindenkivel szóba elegyedek, megállás nélkül ömlik belőlem a szó. Kuncsaftjaim alig tudnak megszabadulni tőlem. Egyik lábukról a másikra támaszkodnak, míg türelmetlenül várják, hogy átvegyék a portékát, leperkálják az árát, és uzsgyi. Hallgatóságra vadászom, emiatt posztolok a teraszon; árgus szemmel figyelek, mint a vizsla, alig várom, hogy leendő áldozatom a szomszéd asztalok egyikénél helyet foglaljon. Addig ügyeskedem, míg szóba nem elegyedek vele. Leggyakrabban a nőügyekkel indítok, aztán a politikával folytatom, végül nagyapámra terelem a szót. Persze kockázatos időtöltés, nem mondom, hogy nem akadtak kellemetlenségeim. Egyszer egy férfi rám förmedt, hogy hallgassak el, különben szétveri a pofámat. Na, gondoltam, így viselkedik az úrhatnám közönség! Ilyenek, amikor lepereg a maszk. Egy másik a pincért hívta. Mire a főúr türelmet kért és megnyugtatta, nem kell tőlem tartani, nem vagyok közveszélyes. Diszkréten hóbortosnak nevezett. A legkellemetlenebb eset akkor ért, amikor egy csinibabának akartam előadni nagyapám történetét. Sűrű apró pillantások közepette csábosan mosolygott, helyeslően bólogatott, egyre csak azt hajtogatta: aranyos nagyapa, míg egyszeriben felcsattant; ne fecséreljük az időt barátom, rikkantotta. Összerezzentem. Négy sas és mehetünk! Na jó, mondta szánakozó arckifejezéssel, vén csataló vagy, ez a rundó nem lesz kimerítő, elég, ha háromszáz márkát adsz. Egyszer és mindenkorra megtanultam a leckét, azóta óvatosabb duhaj lettem. Ritkán állok szóba a kéjhölgyekkel. Inkább csak bámulom őket.

Bőven adódik alkalom nagyapám történetével előrukkolni. Az utóbbi időben ugyanis gyakorta hívatlan vendégek keresik fel kis otthonomat, a hivatalok különféle okból zaklatnak. Legutóbb a nyugdíjbiztosító képviselője kötözködött velem, nagyapám nyugdíján akadtak fenn. Két héttel ezelőtt azzal rukkoltak ki, hogy fizessem vissza a nagyapának folyósított nyugdíj egy részét, mert félrevezettem a hatóságot, tízéves késéssel jelentettem a halálát, jogtalanul felvettem a járandóságát, ami miatt megkárosítottam a kasszát. Kamatostól követelik vissza a pénzüket. Teljesen kiborítottak. Legalább 30 szerb címer áráról volt szó! Bírósági perrel fenyegettek, amiért meglopom az államot. Még hogy én?

De nem maradtam az adósuk. Lehetetlen, esküdöztem, hiszen, ha jól számolom, nagyapa hét évvel ezelőtt hunyt el. Észnél voltam. Előkerítettem a hivatalos halotti levelet, amit az anyakönyvvezető állított ki még nagyapa halálakor, és az illetékes hivatalnok orra alá dugtam. Kikérem magamnak a rágalmat. Nem lehet engem csak úgy visszaéléssel meggyanúsítani. Már hogyan jelentettem volna be a halálát 1995-ös dátummal, amikor a hivatalos papíron 1945 van feltüntetve. Az illetékes a szemét meresztgette. Szerintem nem értette, mi történt. Tehetetlenségében azzal érvelt, hogy hamisítványról van szó.

Egyébként időben be akartam jelenteni, jártam annak az emeletes háznak az irodájában, a tisztviselőnek mutattam ugyanezt a papírt. Igaz, később antifasiszta érdemrenddel tüntették ki, amiért kivételezett nyugdíjat folyósítottak neki. Semmi meglepő nincs ebben. Több olyan kuncsaftom volt, akiknek posztumusz ismerték el az érdemeit. Ezenkívül is történtek furcsa dolgok. Az utcám végén lakó Sugár Marcit jó tíz évvel a halála után hívták be katonai gyakorlatra! Ezen még szörnyülködni sem lehet, mert a hazát akár holtában is védelmezi az ember. Na, de mindez hagyján. Nem tudom, ismeri-e a megboldogult Sekulić urat, kérdeztem a tisztviselőt. Nagyon jóravaló ember volt, éjjel-nappal a kommunistákat szidta. Állványt készítettem neki a Draža Mihailović porcelánszobrához. Nos, neki éppen a napokban ítéltek meg nagyon magas nyugdíjat. A felesége örömében sírva fakadt. Azt hitte, sohasem bocsát meg az átkozott kommunistáknak, mondta, na de ezek után, az isten áldja meg őket, jóvátették bűnüket. Sejtette, hogy győzni fog az igazság, mert a saját szemével látta amint a kommunisták csókolgatják a pópa kezét. A hivatalnok a szemét meresztgette. Elég értetlen pofát vágott. Nem tudja az úr, ki volt Draža Mihailović, kérdeztem. Nahát, ez szégyen! Sekulić úr szerint ő volt a legnagyobb szerb, aki valaha is a földön járt. A hivatalnok úgy felháborodott, hogy félbeszakított, és kizavart az irodából. Ne csináljak bolondot belőle, hiszen Dušan cár volt a legnagyobb szerb, csak az a baj, hogy régen meghalt, üvöltözte. Az okoskodás helyett hozzak inkább hiteles papírt, kurjantott utánam. Persze, nem vihettem, hiszen nem létezett más dokumentum. Utána többször is jártam az anyakönyvvezetőnél, ahol megmagyarázták, hogy a nagykönyv úgy írja, nagyapa 1945-ben halt meg, amin nem lehet változtatni.

Hiába győzködtem a nyugdíjbiztosító alkalmazottját, hogy nincs más bizonyítékom, megfenyegetett; ha nem fizetem vissza nagyapa járadékát, amit éveken át jogtalanul vettem fel, akkor a nyugdíjbiztosító elárverezi a kertes házam. Örüljek, ha nem adnak bíróságra, és nem dugnak dutyiba. Az államot nem lehet kijátszani! Nincs pardon, közölte, és köszönés nélkül távozott. Kétségbeestem. Össze kellett szednem magam. Habár a szerb királyi címerek hoznak valamit a konyhára, mégis mi lesz velem, ha megbetegszem? Rettegtem, hogy melyik pillanatban kopogtat be rendőrségi kísérettel a végrehajtó. Még az is megtörténhet, hogy magukkal visznek, mint nagyapát.

Egyébként elégedett vagyok magammal, az életemmel. Kilépek az udvarra, és elém tárul a Dunám. Átvágok a gondosan ápolt pázsiton, és máris a Luxor teraszán vagyok. Mindig akad valami tennivalóm. Szabadidőmben rendet teszek az udvaron. A sátorlapokkal, amelyeket a napokban kerekedett viharos szél lesodort, gondosan betakargattam a fiákert. A sátorlapok jól bírják a rossz időt, állapítottam meg, sokkal jobban, mint az előző nejlontakaró. A háború alatt tettem szert rá. Két alak nyitotta rám a kaput, terepszínű egyenruhát árultak. Egyelőre nem tervezem a bőrömet vásárra vinni, mármint jelentkezni a fronton, mire győzködtek, hogy nem kizárólag a hadsereg használja, hanem jól jöhetnek például a kerti munkáknál is. Elsőrangú anyagból készültek, még Tito idejében varrták őket. Nem hagytam meggyőzni magam. Ki nem állhattam a terepszínű cuccot, rosszul voltam a látványától. Egyik kuncsaftom előszeretettel hordott ilyesmit, hozzám is abban állított be, hogy reparáljam meg a motorbiciklijét. Új motormárka volt, két napig bíbelődtem vele, mire megtaláltam a hibát. Beesett hozzám a terepszínű motoros, felpattant a járgányára, majd félvállról odavetette: fizetség nincs, áldozzak én is a hazáért. Tehetetlenül álltam az udvar közepén. Azóta ha terepszínű egyenruhát látok, összeugrik a gyomrom.

Esetem természetesen nem kötöttem a két fickó orrára, csak a fejem ráztam. Rendben, folytatta egyikük, akkor tud ajánlani valami értékesebbet. A hátizsákból revolvert vett elő. Golyókat is árulunk hozzá, mondta halál komolyan. Semmi szükségem rá, válaszoltam, nem félek semmitől, nem készülök a frontra, mellőzöm a hidegfegyvert, mert hirtelen természetem van. Nemcsak a fronton kell az ilyen csodafegyver, erősködött a rámenősebb, látja, hogy egyedül élek, a hajam is deresedik, a kaput meg tárva-nyitva hagyom, ilyenkor azért nem ártana, ha lenne a kezem ügyében valami önvédelemre. Ez viszont igaz, gondoltam, mert egyre jobban elszaporodtak a tolvajok meg a rablók. Nemrég Szekrény Vera unokájának az éléskamráját ürítették ki, elvittek két sonkát meg vagy tíz szál kolbászt. A másik utcában leütötték Cirák Mártonnét, aki a helyszínen szörnyethalt, kirámoltak minden fiókot, viszont aligha találtak valamit, mert olyan szegény volt, mint a templom egere. A fia magára hagyta, átköltözött Magyarországra, és feléje sem nézett. Az öregasszony esténként magányosan pityergett a családi ház előtti kispadon. Elpanaszolta a szomszédoknak, hogy arra sincs pénze, hogy friss virágot vigyen hétvégenként a megboldogult férje sírjára. Csak abban bízott, hogy a fia viszi valamire, mert akkor majd tud gondoskodni róla, esetleg magához veszi, és Budapesten fog meghalni. Élete leghőbb vágya volt, hogy ott érje utol a végzete. Kérdeztem tőle, hogy akkor már nem mindegy. Gyanakodva mért végig, és azt válaszolta, hogy jól tudja, milyen rossz családból származom, de inkább nem firtatja. Egyet véssek a fejembe, rám is rám köszönt majd az idő, amikor én is Budapesten szeretnék meghalni. Szegénykémet mégis itt temették el a város költségén, mert sehogyan sem tudták megtalálni egyszülött fiát, hogy édesanyja elhalálozásáról értesítsék. Megbocsátottam neki, és egy csokor őszirózsát vittem a sírjára. Így pusztulunk el valamennyien, kommentálta másnap a postás, nem lesz kit értesíteni! A rablógyilkosság azonban gondolkodóba ejtett, nem árt, ha az ember revolvert tart magánál, mérlegeltem, aztán mégis lemondtam róla, mivel úgysem tudom használni, meg hirtelen természetem miatt is gondban voltam. No erre a suhancok néhány ponyvát ráncigáltak elő. Ezek viszont jól jönnének, gondoltam, és elkezdtem alkudozni. Végül öt német márkában egyeztünk meg. Azóta is ezekkel takargatom a fiákert. Jó szolgálatot tesznek a járgánynak, amelyet úgy őrzök, mint a szemem fényét. Nagy terveim voltak vele.

Rendet teremtettem, majd átsétáltam a Luxorba, ahol mindig akad valaki, akivel elbeszélgethetek. Múltkor egy lerongyolódott, féllábú fickó somfordált az asztalomhoz, és bizalmasan megkérdezte, jártam-e a fronton. Csalogattak, mondtam, nem volt rá időm. Az egyik kuncsaftom, Lazić úr új autóval érkezett haza a baranyai frontról, azon nyomban távirányításos kovácsoltvas kaput rendelt. Cserébe villanymotoros kerekes székkel fizetett volna. Azért kínálta fel ezt az árucsere-lehetőséget, mert a konyhámban észrevette nagyapa ütött-kopott tolókocsiját. Hol szerezte a motoros kocsit, érdeklődtem. A baranyai frontról hozta, válaszolta, van ott minden, amit az ember el tud képzelni. Autó, kerékpár, motor, televízió, hűtő, tűzhely, mikró, ezüst evőeszközök, bútorok, festmények még szentképek is. Amennyiben van kedvem, hétvégén menjünk el oda, kölcsönöz egy egyenruhát, meg egy puskát.

Valóban volt ott minden, erősítette meg a féllábú, aki a baranyai fronton vesztette el a lábát, mint mondta, a horvátok lőtték szét. Valaha ebben a szállodában volt portás, szeretne visszakerülni, ám azzal utasították el, hogy luxusszállodában féllábú frontharcos rossz benyomást kelt. Csak szép szál fiatalemberek jöhetnek számításba. Olyan elegáns hölgyek ülnek az előcsarnokban, amilyenek csak a filmvásznon láthatók. Az ostoba féllábú nem tudott megbékélni az elutasítással, visszakövetelte a munkahelyét. Azzal érvelt, hogy frontharcos, tavalyelőtt halomra lőtte a horvátokat. Hősiességéért ez a hála meg a jutalom? Addig vegzálta a portásokat, mígnem tudomást szerzett a gazda kilétéről. Emlékezett rá, mert a háború alatt a tévé képernyőjén bizonygatta, hogy a hazáért érdemes meghalni. Elhatározta, hogy leszámol vele. Majd ő megmutatja, milyenek az igazi hazafiak.