Michael Dobbs

Kijátszani
a királyt

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

Prológus

I. rész

II. rész

III. rész

EPILÓGUS

Impresszum

BEVEZETÉS

Amikor 1990-ben, a Kártyavár folytatásaként, megírtam A király szerepébent, részben azért tettem, mert úgy hittem, hogy a királyi jacht viharos vizek felé hajózik. És így is lett. Felbomlott házasságokról, pénzügyi botrányokról, politikai ellentmondásokról és nyilvános megaláztatásokról írtam, és úgy tűnt, a következő pár évben a királyi család lélegzetelállító következetességgel valósítja meg mindezt. Időnként úgy tűnt, mintha egyesek mintának használták volna a könyv bizonyos részeit. Ha könyvem figyelmeztetésnek készült volna, ahogyan szántam, akkor teljes mértékben kudarcot vallott. A Windsor-ház megvalósította a történet szerinti legrosszabb pillanatai némelyikét. A jacht csaknem elsüllyedt, és a legénység néhány tagját lehajították a fedélzetről.

A képzeletbeli királyom nem egyszerűen Charles herceg alteregója – sok trónörökös volt, aki problémákkal küzdött, és nem csupán belőle nyertem némi inspirációt –, de kétségtelen, hogy vannak egyezések. Amikor elkezdtem írni a könyvet, világos volt, hogy a házassága darabokra hullott, bár hivatalosan tagadták, ezért úgy döntöttem, hogy az én királyi személyemnek nem lesz felesége. Remélem, a könyvem nem hat tiszteletlenségnek, mert nem ez volt a szándékom.

A szörnyű évek ellenére mind ő, mind pedig az intézmény bebizonyította megbízhatóságát, és hogy képes megújulni. Ma nagyobb tiszteletnek örvend, mint előtte évtizedeken keresztül. A királyi jacht továbbhajózik.

Így tesz F.U. is. Csaknem harminc évvel az után, hogy megalkottam, saját életre kelt könyvekben és a televízióban. Olyan szereplővé vált, akit mind a Parlamentben, mind a sajtóban idéztek. Gondolták volna, hogy még a paloták sarkaiban is suttognak róla? Nos, mondhatjuk ezt is, de ezt én inkább nem kommentálnám…

M. D., 2013

PROLÓGUS

Le a királyokkal. Túl sok helyet foglalnak.

Ezen a napon fogják kivégezni.

Két század gyalogos kíséretében vitték át a parkon. Sűrű volt a tömeg, ő pedig sokat töprengett az éjszaka folyamán, vajon hogyan reagálnak majd, ha meglátják. Könnyekre fakadnak? Kigúnyolják? Azon múlik, hogy ki fizette meg őket jobban. De nem történt semmi; csöndben álltak, csüggedten, meghunyászkodva, még mindig nem hitték el, amit a nevükben végre akartak hajtani. Egy fiatalember felkiáltott, amikor elment mellette, majd elájult, mintha meghalt volna, de őt senki nem próbálta feltartóztatni a kőkeményre fagyott talajon. Az őrök sietősebb tempóra késztették.

Percek alatt a Whitehallba értek, ahol elszállásolták egy kis szobában. Csak tíz óra volt egy januári reggelen, és ő minden pillanatban várta, hogy meghallja a kopogást az ajtón, amivel szólítják. Valami miatt késlekedtek, és már csaknem kettőre járt, amikor érte jöttek. Négy óra várakozás után, miközben démonok marcangolták a bátorságát, úgy érezte, belül összeomlott. Az éjszaka folyamán sikerült méltóságra és egyfajta belső békére szert tennie, majdhogynem kegyelmi állapotra, de amint a súlyos átmenet percei órákká lettek, a nyugalmat émelyítő pánik váltotta föl. Valahol az agyában kezdődött, és átterjedt a testére, hogy aztán az epéjébe, majd a beleibe hatoljon. Összezavarodtak a gondolatai, és megfontolt szavai, amelyeket gondosan megfogalmazott, hogy megvilágítsák ügyének igazát és vádolják ellenségei kitekert logikáját, hirtelen eltűntek. Körmét mélyen a tenyerébe vájta; valahogyan csak előjönnek azok a szavak, ha elérkezik az idő.

Kinyílt az ajtó. A kapitány megállt a sötét bejárati ajtónál, és sisakos fejével kurtán, komoran biccentett. Nem volt szükség szavakra. Elvitték, és pillanatokon belül a Banqueting Hallban találta magát. Nagyon szerette ezt a helyet a Rubens festette plafonjával és a nagyszerű tölgyfa ajtókkal, de csak nehezen tudta kivenni a részleteket a szokatlan félhomályban. A magas ablakokat részben befalazták és bedeszkázták, hogy alkalmasabbak legyenek a védelemre. Csak az egyik távolabbi ablakból áradt fény. Ott elbontották a frissen felhúzott falat meg a barikádokat, és élénkzölden ragyogott a nyílás, mintha csak egy másik világ bejárata lenne. A katonák sorfalából álló folyosó egyenesen oda vezetett.

Istenem, de hideg van. Tegnap óta nem evett semmit, visszautasította az ételt, amit kínáltak, és hálás volt a másik ingért, amit azért kért, nehogy reszkessen. Még azt hinnék, fél.

Fölment két nyersfából ácsolt lépcsőfokon, lehajtotta a fejét, miközben átlépett az ablakpárkányon az emelvényre, amit közvetlenül elé építettek odakint. Fél tucat ember várta a frissen ácsolt faemelvényen, míg körbe mindenhol több ezer bámészkodó tolongott gyalog, kocsikon, lógtak háztetőkön, ablakokból és más magaslati pontokról kihajolva. Most már csak lesz valami ellenállás? Ám amint kilépett az éles fénybe, a tekintetük, a nyugtalanságuk megfagyott a jeges szélben. Az összezsúfolódott alakok csöndben, mogorván, már-már hitetlenkedve álltak. Még nem lehet.

Az emelvényen, ahol állt, négy fémpántot erősítettek arra az esetre, ha küzdene: ez is apró jele volt annak, hogy milyen kevéssé értették meg őt. Nem fog harcolni. Jobb végre született ennél. Elmondja pár mondatos beszédét a sokaságnak – az elég lesz. Imádkozott, hogy a gyengeség, amit a térdében érzett, ne árulja el, bár bizonyára hiába. Egy kis sapkát adtak neki, ami alá nagy gonddal betűrte haját, mintha csupán egy sétára indulna a parkban a feleségével és a gyerekeivel. Biztos szép látványosság lenne. A földre ejtette a kabátját, hogy jobban látszódjék.

Te jó ég! Beléhasított a hideg, mintha kalapáló szívét elérte volna a fagy, és rögvest kővé változtatta volna. Mély lélegzetet vett, amely égette a torkát, hogy felocsúdjon a sokkból. Nem szabad reszketnie. Az őrség kapitánya már ott állt előtte. Az időjárás ellenére kövér verejtékcseppek gyülekeztek a homlokán.

– Csak pár szót, kapitány. Pár szót fogok mondani.

Kutatott az agyában utánuk.

A kapitány megrázta a fejét.

– Az ég szerelmére, még az egyszerű embereknek is joguk van pár szót szólni, bárhol az egész világon.

– Az ön szavai többet érnének, mint az életem, Sir.

– Ahogy a szavaim és gondolataim az életemnél is többet érnek nekem. A meggyőződésem miatt jutottam erre a helyre, kapitány. Utolsó alkalommal osztom meg őket.

– Nem engedhetem. Tényleg sajnálom. Nem tehetem.

– Egyszóval megtagadja?

A hangja higgadtságát a felháborodás heve és a pánik újabb hulláma váltotta fel. Egyre rosszabb lett.

– Sir, nem én döntök. Bocsásson meg.

A kapitány feléje nyúlt, hogy megérintse a karját, de a fogoly hátralépett, és tekintetéből sütött a felháborodás.

– Elhallgattathat, de soha nem tehet azzá, ami nem vagyok. Nem vagyok gyáva, kapitány. Nincs szükségem a karjára!

A kapitány pironkodva visszahúzódott.

Elérkezett az idő. Nincs több szó, nincs több halogatás. Nincs hova bújni. Ez volt az a pillanat, amikor mind ők, mind a fogoly mélyen magukba néznek, és felfedezik, milyen ember is volt valójában. Újabb, mély, égető lélegzettel töltötte meg a tüdejét. Addig ragaszkodott hozzá, ameddig csak tudott, közben az eget kémlelte. A pap azt kántálta, hogy a halál a végső diadal a világ gonoszsága és fájdalma felett, de ő nem fedezte fel az ihletettség szikráját, egyetlen fénysugarat sem, amely kijelölné az útját, semmiféle égi megváltást, csupán az angol téli égbolt nehéz acélját. Hirtelen észrevette, hogy még mindig ökölbe szorul a keze, körme még mindig tenyere húsába vág; kinyitotta a tenyerét, és nadrágja mellé simította. Egy csöndes ima. Újabb lélegzetvétel. Aztán lehajolt, hálát adott Istennek, hogy a térdében van még annyi erő, hogy tartsa, lassan, méltóságteljesen leereszkedett úgy, ahogy éjszaka gyakorolta a szobájában, és elnyúlt a nyers faemelvényen.

A tömegből még semmiféle hang nem hallatszott. Lehet, hogy szavai sem emelték vagy ihlették volna meg őket, de legalább igazolták volna őt. Fuldoklott a dühtől, amikor rádöbbent, milyen igazságtalan ez az egész. Még lehetőséget sem kapott, hogy megmagyarázza. Még egyszer kétségbeesetten az emberek arcába nézett, a férfiak és nők arcába, akik nevében mindkét oldalon harcoltak a háborúban, a mindig értetlen parasztokra, akik most is csak bámultak. Mégis, bár fajankó mind, mégis ez az ő népe, akiknek javáért harcolt azok ellen, akik a saját hasznukra változtatták meg a törvényt. Noha veszített, de ügyének igaz volta bizonyosan közismert lesz a végén. A végén. Mindent megtenne, ha lenne még egy lehetősége, egy másik élete. Ez volt a kötelessége, nem volt más választása. Nem volt más választása, ahogy most sincs ezen a csupasz faemelvényen, amin még mindig érződik a gyanta és a friss fűrészpor szaga. Meg fogják érteni, igaz? A végén…?

A palánk nyikorgott a bal fülénél. A tömeg arca, mintha megdermedt volna az időben, mint egy hatalmas freskó, amelyen senki sem mozdul. A húgyhólyagja beindult – a hidegtől vagy a puszta rémülettől? Meddig még… Koncentrálj, egy ima, talán? Koncentrálj! Tekintete megállapodott egy rongyokba öltözött kisfiún, nem lehetett több nyolcévesnél, mocskos állán morzsa-szakáll; hirtelen abbahagyta kenyérdarabkája rágcsálását, és ártatlan, barna szeme tágra meredt a várakozástól, és nagyjából fél méterrel a király feje fölé összpontosított. Te jó ég, hideg volt, hidegebb, mint amit valaha érzett! És akkor hirtelen a szavak, amikért olyan keményen küzdött, hogy eszébe jussanak, visszazúdultak hozzá, mintha valaki kiszabadította volna a lelkét.

És az Úr ezerhatszáznegyvenkilencedik évében fogták Stuart Károly király Őfelségét, a hit védelmezőjét, Nagy-Britannia és Írország örökletes uralkodóját, és levágták a fejét.

Egyik téli nap hajnalán, a negyvenholdas kertre néző hálószobában, egy olyan palotában, amely akkor még nem létezett, amikor Stuart Károly átsétált a másvilágra, a leszármazottja hirtelen felriadt. Pizsamakabátjának gallérja nedvesen lógott. Arcra borulva feküdt a fatönkkeménységű párnán, amin verejtékfoltok éktelenkedtek, és olyan hideget érzett, mint… Mint a halál. Hitt az álmok erejében, abban, hogy képesek felfedni a belső lényeg misztériumait, és az volt a szokása, hogy mindent leírt, amire csak emlékezett. De ezúttal nem. Nem volt rá szükség. Sosem felejti el a tömeg szagát, amely összekeveredett a gyanta és a fűrészpor szagával, sem a fémszínű eget a fagy tépte délutánon. Sem az ártatlan, várakozó tekintetű fiút, kinek piszkos állára morzsák ragadtak. Sem a rettentő kétségbeesés érzését, amitől beszélni sem tudott, ami értelmetlenné tette áldozatát és hiábavalóvá halálát. Soha nem felejti el. Akármennyire is igyekszik.

I. RÉSZ

1

Soha ne menj át ismeretlen hídon, elefántháton.

(Kínai közmondás)

December, első hét

Nem véletlenül hívta meg, ilyesmit ő sose tett véletlenül. Ez egy olyan ember sürgető, már-már ellentmondást nem tűrő hívása volt, aki inkább parancsoláshoz, mint hízelkedéshez szokott. Reggelire hívta a nőt, és eszébe sem jutott, hogy az visszautasíthatja. Különösen nem ma, amikor leváltják a miniszterelnököt: az egyik megy, a másik jön, éljen soká a népakarat. A mai nap a nagy spekulációk napja.

Benjamin Landless maga nyitott ajtót, amit a nő furcsának talált. A lakást úgy alakították ki, hogy lenyűgözze a látogatót. Agyondizájnolt és személytelen volt: tipikusan olyan apartman, ahol, ha nem is személyi testőr, de legalábbis egy titkár vagy személyi asszisztens nyit ajtót, aki kávét főz, szórakoztatja a vendégeket, és mellesleg vigyáz, hogy azok ne szaladjanak el a falakat díszítő impresszionista képek valamelyikével. Landless maga nem volt az a kimondott műalkotás. Széles, szilvavörös, húsos képe kezdett megereszkedni, mint a gyertya, ha túl közel tartják a lánghoz. Teste hatalmas volt, a keze durva, mint egy munkásé, a híre se volt jobb. Az ő Chronicle sajtóbirodalma számos sztrájk letörésével és több tucat tönkretett karrier révén épült; ő maga törte ketté annak az embernek a karrierjét, aki éppen most készül a Palotába, hogy lemondjon a miniszterelnöki hatalomról és tekintélyről.

– Miss Quine. Sally. Örülök, hogy el tudott jönni. Már régóta szerettem volna önnel találkozni.

Sally tudta, hogy ez hazugság. Ha már korábban is találkozni akart volna vele, biztosan elintézi. A férfi a nappaliba kalauzolta. E köré épült az egész penthouse lakosztály. A belső falait teljes egészében térelválasztó üvegfallal vették körül, így fantasztikus panoráma nyílt a Temze túloldalán magasodó Parlament épületére, és egy fél esőerdőt áldoztak föl a fapadló különleges mintázatához. Nem rossz egy, a Bethnal Green mellékutcáiból származó fiútól.

Házigazdája egy túlméretezett bőrdívány felé terelte, amely előtt egy dohányzóasztal állt tűzforró reggelivel megrakott tálcákkal telepakolva. Semmi jele nem volt a titkos felszolgálónak, aki minden bizonnyal nemrég készítette el az ételeket, és helyezte el a ropogós szövetszalvétákat. Sally elhárított mindenféle ételt, de Landless nem sértődött meg rajta. Levette zakóját, és a saját tányérjával foglalkozott, közben Sally fogott egy csésze feketekávét és várakozott.

Landless céltudatosan táplálkozott; az etikett és az étkezési kultúra nem volt az erőssége. Fecsegett egy kicsit, ám figyelme a tojásokra irányult, nem a lányra, aki egy idő után eltöprengett, a férfi vajon nem döntött-e úgy, hogy hiba volt meghívnia őt. Már-már sebezhetőnek érezte magát a férfi viselkedésétől.

– Sally Quine. Született a Massachusetts állambeli Dorchesterben. Harminckét éves, olyan kislány, aki Bostonban közvéleménykutatóként már meglehetős hírnevet szerzett magának, ami nem könnyű egy nőnek ebben a városban, mert tele van keményfejű írekkel. – Sally tudott róluk mindent; ő is egy ilyenhez ment férjhez. Landless elvégezte a házi feladatát, utánanézett a múltjának, és ezt nem is rejtette véka alá. Figyelte a reakcióit a kötélszerűen összevont szemöldöke alól. – Szép város Boston, jól ismerem. Mondja meg, miért hagyott ott mindent, amit felépített, és jött ide Angliába elölről kezdeni mindent? A semmiből?

Szünetet tartott, de nem kapott választ. – A válás miatt, nem igaz? És a gyereke halála miatt?

Látta, hogy a nő álla megkeményedik, és azon töprengett, ez most vajon a viharos kitörés előjele, vagy azonnal elindul az ajtó felé. De tudta, hogy elsírni nem fogja magát. Nem az a típus volt, az látszott a szemén. Nem volt természetellenesen sovány és nyúzott, mint ahogy a mostani divat megköveteli, inkább klasszikus szépségnek mondható, a csípője talán egy centivel szélesebb, de mindene a helyén. A megjelenése makulátlan. Bőre sima, sötétebb és fényesebb, mint bármely angol rózsaszálé, az arcvonásait mintha egy szobrász faragta volna. Az ajka telt és kifejező, az arccsontja magas, a haja dús és olyan mélysötét, hogy olasz vagy zsidó lehet. Mégis az orra volt a legkivételesebb vonása; egyenes, egy hajszálnyit hosszú, lapos a vége, ami beszéd közben mozgott, és az orrcimpái is kitágultak az érzelmektől, vagy ha ki akart valamit hangsúlyozni. Ez volt a legprovokatívabb és legérzékibb orr, amit Landless valaha látott. Önkéntelenül is elképzelte egy párnán. A szeme mégis zavarba ejtette, nem illett ehhez az archoz. Mandulavágású, őszi vörösesbarna színű, de közben zöldes, áttetsző, mint a macskáké, még ha nagyméretű szemüveg mögé is rejtette. Nem villogott, ahogy az asszonyoké szokott, ahogy valószínűleg egykor tette, gondolta Landless. Bizalmatlan volt, mintha visszatartott volna valamit.

Kinézett az ablakon, nem vett tudomást a férfiról. Karácsony pár hét múlva lesz, de nem érződött az ünnephez kapcsolódó vidámság a levegőben. Az ünnepi hangulat félredobva hevert a csatornában, és valahogy nem látszott szerencsés napnak a miniszterelnök-váltásra. Az Északi-tengerről a part felé sodródott sirály körözött az ablak előtt, kiáltása és sértései a dupla üvegen keresztül is hallatszottak: elirigyelte tőlük a reggelit, majd elrepült a viharos égbe. A nő figyelte, ahogy eltűnik a szürkeségben.

– Ne várja, hogy felháborodjak vagy megsértődjek, Mr. Landless. A tény, hogy van elég pénze és befolyása, hogy elvégezze a házi feladatát, nem nyűgöz le, és nem is hízeleg nekem. Hozzá vagyok szokva, hogy középkorú üzletemberek flörtölnek velem. – Szándékos volt a sértés; azt akarta, hogy a férfi tudja, ezt a játékot ketten játsszák. – Maga akar tőlem valamit. Fogalmam sincs, mi az, de figyelek. Addig, amíg üzletről van szó.

Lassan és hangsúlyosan keresztbe tette a lábát, hogy a férfi észrevegye. Gyermekkora óta tudta, hogy tetszik a férfiaknak. Túlzott figyelmük eredményeként olyan eszköznek tekintette a nemét, ami utat vág a nehéz és szűkkeblű világban. Mióta felismerte, hogy a szex az élet valutája, elhatározta, tőkét kovácsol belőle, hogy megnyíljanak azok az ajtók, amik egyébként zárva lennének előle. Ráadásul a pasik olyan megbízhatóan seggfejek tudnak lenni.

– Nagyon egyenes, Miss Quine.

–Jobban szeretem megmondani egyenesen, mint húzni. És ismerem a maga játékát. – Hátradőlt a szófán, és számolni kezdett gondosan manikűrözött bal keze ujjain. – Ben Landless. Kora… nos, közismert hiúságára való tekintettel, mondjuk, még nem érte el egészen a klimaxot. Nyers szarházi, aki senkinek született, és most az egyik legnagyobb sajtócéget irányítja ebben az országban.

– Nemsokára a legnagyobbat – szakította félbe a férfi csöndesen.

– Nemsokára átveszi a United Newspaperst – bólintott az asszony –, amikor majd a miniszterelnök, akit maga indított, támogatott és gyakorlatilag egymaga juttatott hatalomba, pár óra múlva hivatalba lép, és félretolja az elődje iparvállalatokkal és monopóliumokkal kapcsolatos politikájából fakadó apró akadályokat. Bizonyára egész éjjel ünnepelt, meg vagyok lepve, hogy egyáltalán van étvágya reggelizni. De amúgy is kielégíthetetlen étvágyáról híres. Minden tekintetben. – Csaknem csábítóan beszélt, sima és kiszámítottan lágynak ható hangsúllyal, ami azért megtette a kívánt hatást. Azt akarta, hogy az emberek észrevegyék és jegyezzék meg, ugorjon ki a tömegből. A magánhangzókat még New England-i hangsúllyal ejtette, egy árnyalattal hosszabban és elnyújtottabban, mint ahogy Londonban szokás, és a nézőpontja gyakran olyan nyers volt, mintha egyenesen a Dorchesterben szociális segélyért sorban állók közül jött volna. – Szóval mi jár a fejében, Ben?

Mosoly játszott a kiadóvállalat tulajdonosának gumiszerű ajkán, de a szeme mozdulatlanul szegeződött a nőre.

– Nincs ebben üzlet. Azért támogattam Urquhartot, mert szerintem ő a legmegfelelőbb ember erre a feladatra. Nem csúsztatok pénzt a zsebébe. Csak ki kell használnom a lehetőségeimet, mint mindenki másnak.

Sally gyanította, hogy ez a második hazugság a beszélgetés során, de nem törődött vele.

– Akármi is történik, új korszak küszöbén állunk. A miniszterelnök-váltás új kihívásokat és lehetőségeket jelent. Gyanítom, hogy ő majd nyugodtabban hagyja az embereket pénzt keresni, mint Henry Collingridge. Ez jó hír a számomra. És lehet, hogy magának is.

– Miközben az összes gazdasági mutató zuhan?

– Ez csak az egyik szempont. A maga közvélemény-kutató cége mikor is szállt be az üzletbe… húsz hónapja? Jól kezdtek, jó a hírük. Csak kicsik, és az olyan kis csónak, mint amilyen a magáé is, hamar megtelik vízzel, ha az elkövetkező pár évben mostohák lesznek a körülmények. Egyébként maga sem türelmesebb, mint jómagam, amikor kockázatos ügyletet bonyolítok. Azt akarja, hogy nagy legyen, hogy a csúcsra jusson. Ehhez pénz kell.

– De nem a maga pénze. Ha egy újság tőkéje kezdene dőlni a vállalkozásomba, az a gondosan felépített hitelességemet alapjaiban rombolná le. Az én üzletem a tárgyilagos elemzésen alapul, nem a maszatoláson meg a riogatáson, vagy hogy mit művel pár pucér sztárocska. Persze tudom, ettől nő a példányszám.

A férfi körbenyalta a szája szélét, mintha öntudatlanul el akarná távolítani a reggelije maradékát.