Magyar Bálint

A magyar maffiaállam anatómiája

Noran Libro

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1. Milyen rendszerben élünk?

2. A harmadik Magyar Köztársaság 2010-es összeomlása

3. Rendszerértelmezési kísérletek: a demokrácia működési zavaraitól a rendszerkritikáig

4. A posztkommunista maffiaállam meghatározása

5. Az autokratikus rendszerek maffiaállami altípusának sajátosságai

6. A maffiaállam legitimációs deficitje és a deficit áthidalásának eszközei

7. A maffiaállam legitimációs ideológiai eszköztára

8. A bűnöző állam

9. Piramisjátékok – a maffiaállam korlátai

Impresszum

Köszönetnyilvánítás

Jelen írás elkészültéhez – amely a Magyar polip – A posztkommunista maffiaállam 1. és 2. (Noran Libro, 2013 és 2014) című kötetekhez írt bevezető tanulmányaim összedolgozott, bővített és felújított változata – Kozák Márton nyújtott nélkülözhetetlen segítséget. Köszönöm továbbá Andor Mihály, Ara-Kovács Attila, Békesi László, Csillag István, Deák András György, Gombár Csaba, Juhász Pál, Kárpáti Miklós, Király Júlia, Kornai János, Krémer Balázs, Lattmann Tamás, Lengyel László, Nagy C. Ádám, Pető Iván, Rádai Eszter, Róna-Tas Ákos, Soós Károly Attila, Szelényi Iván, Tran Dániel, Várhegyi Éva és Vörös Imre kritikai észrevételeit.

1. Milyen rendszerben élünk?

Egy nevesincs rendszerrel még személyes viszonyt sem lehet kialakítani, nemhogy politikait. Ha képtelenek vagyunk fogalmilag megragadni a saját valóságunkat, akkor mások valóságának foglyaivá válunk. Ugyanis „nem létezik a valóság világképtől vagy elmélettől független fogalma. Ezért inkább egy olyan képet fogadunk el, amelyet modellfüggő realizmusnak fogunk nevezni…” – írja a Stephen Hawking–Leonard Mlodinov természettudós szerzőpáros A nagy terv című munkájában.{1} Másutt még hozzáteszik, hogy „nem létezik a valóság modelltől független ellenőrzése. Ebből következően egy jól megalkotott modell létrehozza a saját valóságát. (…) A modellfüggő realizmus nemcsak a természettudományos modellekre alkalmazható, hanem azokra a tudatos és tudatalatti gondolati modellekre is, amelyeket a mindennapi világ értelmezése és megértése céljából mindannyian készítünk”.{2}

Ha a természetben így van, akkor az emberi társadalmakban különösen. Ha ránézünk valamire, annak tudatunk kognitív mechanizmusai adnak értelmet. Megfelelő nyelvi, fogalmi keret nélkül csak elszenvedjük az értékeinket tagadó, mások által beszélt nyelv által kialakított, ránk kényszerített valóságot. A saját értékrenden alapuló nyelv a legelső és egyben kikerülhetetlen lépés a saját identitásunk és szabadságunk felé. Ez elemi feltétele annak, hogy az egyén vagy egy közösség ne sodródjék egy számára idegen, értelmezhetetlen, mások által diktált nyelven felépített valóságban.

A kelet-európai kommunista rendszerek összeomlását kísérő rendszerváltáskor 1989–1990 fordulóján világosnak tűnt a képlet: az egypárti diktatúrából, amelyet a tulajdon állami monopóliuma kísért, átléptünk a magántulajdonra és piacgazdaságra épülő többpárti parlamentáris demokráciába. Ezt a modellt, amelynek a nyugati demokráciák adják a mintáit, liberális demokráciának nevezik, legyen szó akár prezidenciális, akár parlamentáris típusú demokráciákról. Hiszen mindegyiknek a lényegét olyan intézményes garanciák képezik, mint politikai oldalon a hatalmi ágak szétválasztásának, a mindenkori hatalom leválthatóságának és a tisztességes politikai verseny feltételeinek, gazdasági oldalon pedig a magántulajdon dominanciájának, a piaci verseny tisztaságának és a tulajdon biztonságának garanciái.

Ha a liberális demokráciák normarendszere sérül, a jól működő demokráciákban az intézményes kontroll és a hatalommegosztás mechanizmusai ezt – több-kevesebb sikerrel – gyógyítják. Esetükben a devianciák nem érnek el a rendszert veszélyeztető, kritikus tömeget. Ám ha ezek a liberális demokráciák normáit kikezdő devianciák nemcsak tömegesen fordulnak elő, hanem a kormányzat mainstream értékeit és céljait is alkotják, akkor a domináns jellemzők már egy új rendszert konstituálnak. Magától értetődik, hogy ezt sokan valamilyen metaforával, analógiával próbálják jellemezni, hiszen az új jelenségeket be kell azonosítani, és ehhez az egykor már átélt mintákat hívják segítségül. Ezért vélik megtalálni egyesek az Orbán-rendszer előképeit például olyan, a húszas-harmincas évek déleurópai autokratikus korporatív rendszereiben, mint amilyen a portugál, a spanyol és az olasz volt, vagy az azokkal számos vonásában rokonítható Horthy-kor Magyarországában. Másokat a latin-amerikai kvázi vagy valódi diktatúrákra vagy éppen a kommunista rendszerek puhább változataira emlékeztetik a 2010 óta Magyarországon tapasztalt jelenségek. Ezek a történelmi analógiák azonban erősen korlátozott érvényűek, a rendszer egy-egy jelenségének természetét érzékeltethetik ugyan, de a rendszer egészét nem képesek átfogóan leírni.

1.1. A posztkommunista maffiaállam

Magyarország ma egy posztkommunista maffiaállam. E kifejezésben a posztkommunista a keletkezésének körülményeire és kiinduló feltételeire utal, vagyis arra, hogy ez – még ha megkésetten is – az állami tulajdon monopóliumával párosuló egypárti diktatúra bomlása nyomán létrejövő rendszer. A maffiaállam pedig működésének természetét határozza meg. Ami nálunk 1998 és 2002 között elindult, majd 2010 óta kiteljesedett, azt leginkább az egykori Szovjetunió utódállamainak többségében történtekkel – Putyin Oroszországával, Azerbajdzsánnal vagy más közép-ázsiai volt szovjet tagköztársaságokkal – lehetne rokonítani, csak a rendszerváltás óta nálunk bejárt – politikai evolúciós – út volt más. Magyarország esetében tehát nem pusztán torzult, csonkolt vagy deficites demokráciáról van szó, hiszen az még mindig demokrácia lenne, ha korlátozott is. Ez a rendszer azonban, amelyet maffiaállamként jellemezhetünk, nem fér bele a demokrácia és a diktatúra viszonyát tárgyaló hagyományos értelmezési keretbe. Ráadásul azokba a korrupciós rangsorokba sem illeszthető bele, amelyeket többnyire nemzetközi szervezetek készítenek a világ országairól, hiszen ezek rendszerint azt feltételezik, hogy valamely azonos minőség különböző fokozatairól van szó, mintha csak egy homogén jelenség kiterjedtségét kellene mérni. Ezzel szemben a jelenlegi magyar politikai rendszer már valami egészen más minőség, amelynek e rangsorok inkább csak elrejtik a lényegét. Ezt az új minőséget határozott rendszerspecifikumokkal, egy újfajta magyarázó keretben lehet csak leírni.

A posztkommunista maffiaállam magyarázó modellje a rendszer egészére próbál koncentrálni, nem pusztán egyes jelenségekre, amelyek esetleg más rendszerekben is előfordultak, ám a történelmi előképek más vonatkozásban, lényegüket tekintve alapvetően különböznek a kiépülő maffiaállamtól. Ennek fő jellemzője a cselekedeteit mindenekelőtt meghatározó hatalmi-vagyonosodási logika, amely a politikai hatalomkoncentráció és a fogadott politikai család vagyoni gyarapodásának együttesét a központi politika rangjára emelt maffiakultúrával működtetett állami eszköztárral, erőszakmonopóliummal valósítja meg.

1.2. A korrupció evolúciós típusai

A hétköznapi korrupció esetében a magánérdek illegitim módon érvényesül az állami és önkormányzati elosztással, megrendelésekkel, koncessziókkal és jogosultságokkal kapcsolatos döntésekben. Így illegális csereügyletek jönnek létre egymástól elkülönülő gazdasági szereplők és különböző szintű állami tisztviselők, hivatalnokok között. A hétköznapi korrupció egyedi jelenségek sorozata: egy döntésre jogosult hivatalnok pénzt vagy más előnyöket fogad el vagy kér azért, hogy egy ügyet a korrumpáló számára kedvezően intézzen el. Egy rendszert akkor tekintünk korruptnak, ha sok ilyen eset fordul elő, vagy ha állampolgári, üzleti ügyeket jószerivel csak kenőpénz ellenében lehet elintézni. A rendszerváltás utáni évek átalakuló Magyarországáról sem az volt a polgárok élménye, hogy hivatalnokai megvesztegethetetlenek lettek volna. Tulajdonhoz, soha vissza nem fizetett hitelhez, a legkülönfélébb előnyökhöz lehetett politikai kapcsolatok révén jutni, de bármily nagy számban fordultak is elő korrupciós esetek, ezek nem álltak össze rendszerszervező erővé. Mert ugyan mérgezi a közéletet, ha egy megbízás elnyeréséért meg kell kenni az ügyintézőket, de ha az a vesztegető és a vesztegetett magánakciójaként történik, még nem ássa alá a demokratikus berendezkedés alapjait, még nem érinti a rendszer lényegét, hiszen világos, hogy az elvárt, legitim viselkedési normák megsértéséről van szó. (A pártfinanszírozáshoz köthető korrupció – amely a bejáratott demokráciákban is jócskán előfordul – csakúgy, mint a hivatalnoki korrupció, egyaránt devianciának minősül.) Az állami védekezésen és retorziókon túl ezek visszaszorítására szoktak korrupciófigyelő szolgálatokat működtetni, amelyek a sajtó tényfeltáró tevékenysége és egyéb technikák révén próbálják leleplezni és a nem nyilvános szférából a nyilvánosba átemelni a korrupció megnyilvánulásait, feltételezve, hogy a leleplezés nyomán a bűnös elnyeri méltó büntetését.

A rendszerváltás előtti szocialista rendszernek a korrupció bár nem rendszerkonstituáló eleme, de rendszertipikus velejárója volt. A tervgazdaságban három gazdaság élt egymás mellett:

•  Az állami tulajdonon alapuló „első gazdaság”, mely az 1940-es évek végi államosítási hullámok következtében a gazdaság meghatározója volt.

•  Az állami szektorhoz kapcsolódó magánvállalkozások jelentette „második gazdaság” meglehetős formagazdagsággal töltötte ki a központi tervgazdaságból fakadó általános hiány piaci réseit: a kiskereskedelemben, a lakossági szolgáltatásokban és a mezőgazdasági termelőszövetkezetekhez kötődő családi gazdaságokban, az úgynevezett háztájikban.

•  A „harmadik gazdaság” kategóriájával pedig az általános hiánygazdaság keltette szűk fogyasztói keresztmetszetek korrupciós tranzakciókkal működtetett kereskedelmi kapuinak sokaságát lehetett jellemezni. A korrumpálás és viszontkorrumpálás legkülönfélébb formái csaknem egyenletesen hatották át – a portástól a bürokratán át a párttitkárig – a társadalom egészét. Az állami monopóliummal együtt járó hiánygazdaságban a gazdasági kapcsolatok szinte minden pontján volt valakinek valamilyen áruba bocsátható jószága, szolgáltatása vagy diszkrecionális döntési kompetenciája, amelyért borravalót, hálapénzt vagy korrupciós járadékot szedhetett. A hétköznapi magyar elnevezések, mint például a kenőpénz vagy a csúszópénz, egyben arra is utaltak, hogy nélkülük, ha nem olajozzák a gépezetet, a tervgazdaság rendszere valójában lebénult volna. A legitim és illegitim skálán elhelyezhető kölcsönös viszonosságok megkerülhetetlen rendszerfenntartó jellege morálisan is bevetté tette a korrupciós tranzakciók e szövevényét. Ez a rendszer ugyanis kvázi egalitárius módon működött, hiszen az állami tulajdon monopóliumára épülő gazdaságban a felső vezetők illegitim vagyonosodási lehetőségei is erősen korlátozottak voltak, miközben minimonopóliumaik révén a rendszer alsóbb régióiban lévő százezrek is szedhettek „járadékot”.

A rendszerváltás azonban nemcsak a vagyonok, hanem a korrupcióképes pozíciók tekintetében is korábban nem tapasztalt egyenlőtlenségeket eredményezett. Miután a hiánygazdaság a magánpiaci szereplők egymás közötti érintkezésében felszámolódott, a korrupció tere az állami–önkormányzati és a magánszféra közti érintkezés kereskedelmi kapuira szorult vissza. De ebben a cserekereskedelemben a megrendelői oldal már nem az egykori Kádár-rendszer kisfogyasztója volt, hanem egyre inkább a vagyonosodó vállalkozók köre, az önkormányzati üzlethelyiségek kis bérlőitől a törvényi szabályozást megrendelő mogulokig. A rendszerváltást követően átalakuló hétköznapi korrupcióban

•  egyrészt szűkült a korrumpálandók köre, elveszett össznépi jellege, és alapvetően a közigazgatás szereplőihez és a széles értelemben vett politikai osztályhoz kötődött;

•  másrészt átalakult a korrupció által érintett döntések szerkezete: a hétköznapi fogyasztáshoz kötődő előnyökkel szemben a vagyonosodási versenyben előnyöket jelentő állami segítség került előtérbe, mint például a privatizáció, az állami és önkormányzati megrendelések, tenderek, ingatlanátsorolások, hatósági engedélyek;

•  harmadrészt jelentősen megnövekedett az egyedi korrupciós döntésekkel elérhető haszon: már nem a fehér porcelán vécécsészét lehetett némi kenőpénzért pult alól megkapni, hanem a gyárat, amely azt előállítja, a hozzá való üzletlánccal együtt, állami hitelből;

•  negyedrészt a korrupciós tranzakció szerepei ekkorra tartósan szétváltak: már megszűnt „mindenki” egyszerre korrumpáló és korrumpált lenni a hiány szélesen terített társadalmi szövetében; valamint a korrupciós tranzakció kezdeményezői a gazdasági és civil szférából keresték meg ajánlataikkal a közhatalmi szféra szereplőit.

A pártfinanszírozás anomáliáit és nyitottságát a korrupciós alkukra téves és hiányos előfeltevések okozták. A nyugati minták alapján a rendszerváltáskor élt a feltételezés, hogy a pártoknak a tagdíjakból, illetve legális adományokból jelentős bevételeik lesznek. Bár nyilvánvaló volt, hogy az egykori kommunista párt, a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) nyolcszázezres csúcstaglétszámát és kényszer tagdíjbevételeinek nagyságát a rendszerváltás utáni pártok együttesen sem fogják elérni, arra nem gondoltak, hogy az 1990–91-es csúcson még taglétszámban is annak csak a tizedéig jutnak. Ezt követően pedig folyamatosan csökkent a pártok tényleges taglétszáma. Sőt, a választási kampányidőszakon kívüli csökkenő közéleti aktivitás, a romló jövedelmi viszonyok, a növekvő munkanélküliség és infláció következményeként csak szimbolikus mértékű tagdíjat szabhattak meg, mert ha nem ezt teszik, azzal mintegy a fizetni nem tudó tagokat zárták volna ki a pártjaikból. Ennek viszont a szervezeti és kommunikációs vesztesége sokkal nagyobb lett volna, mint az erőltetett tagdíjbevételekből származó haszon. Az új politikai pártok későbbiekben csökkenő tagsága értelemszerűen csökkenő tagdíjbevétellel párosult, aminek eredményeként a minimális szervezeti infrastruktúra fenntartása is nehézségekbe ütközött.

Az állami pártfinanszírozás éves költségvetési rendszere ugyanakkor a választási kampányok igényeire nem volt tekintettel, a növekvő kampányköltségek állami költségvetésből finanszírozható hányada már 1994-től elenyésző volt. Kezdetben a pártok által a választási kampányra fordítható költségeket nem maximálták. Erre csak 1996-ban került sor, amikor is a limitet – 2013-ig érvényesen – jelöltenként egymillió forintban húzták meg. Ez nemcsak azért vált problematikussá, mert nem követte az akkor még kétszámjegyű inflációt, hanem azért is, mert a választási kampánnyal valamilyen módon összefüggő kiadások túlléptek mind a jogilag kampányidőszakként meghatározott időkereten, mind pedig a szűken vett kampányesemények körén. Mindez egyszerre eredményezte a kampánykiadások eszkalálódását és az elszámoltathatóság ellehetetlenülését. Az Állami Számvevőszéknek ráadásul csak a pártok bevallott kampányköltségeinek ellenőrzésére volt jogosultsága, vagyis pusztán arra, hogy a pártok által közölt tételek összeadásának helyességét vizsgálja.

A hivatalos pártfinanszírozás szűkösségének következtében az országos lefedettségű pártok eleve működésképtelenné váltak volna, ha csak tagdíjakból és állami támogatásból gazdálkodnak – holott egy kisebb város polgármesteri hivatalában több alkalmazott dolgozott, mint a legnagyobb rendszerváltó pártok országos apparátusában. Mivel szükségképpen pótlólagos forrásra szorultak, és a hivatalos költségvetésen kívüli pénzügyeik gyakorlatilag ellenőrizetlenné váltak, felpuhult a gazdálkodásuk költségvetési korlátja. A bevonható forrásoknak az adott párt tényleges és várható politikai befolyása, valamint erőszakossága – valójában szinte csak az önkorlátozása – szabott határt vagy adott ösztönzést.

A pártok várható tagdíj- és költségvetési bevételei nem fedezték az alapvető működésen túli kiadásokat. Az igen tetemes választási kiadásaikból visszakövetkeztethető láthatatlan bevételek mellett a jelentős hitelfelvétel is a finanszírozási rendszer részévé vált. Ezeknél már eleve azzal kalkuláltak, hogy adósságaikat a többnyire ingyen vagy kedvezményesen kapott ingatlanjaik értékesítésével vagy – hatalmi pozícióba kerülve – kapcsolati tőkével törlesztik. Miközben a politikai rokonszenv alapján nyújtott, ellenszolgáltatás elvárása nélküli párttámogatás elsorvadt, a pártok eladósodása nőtt, és a pártok finanszírozásával járó korrupció szükségszerűen terjedt. Az állami támogatásokon kívüli bevételek súlypontja nemcsak a tagdíjakról tolódott el az egyéb, a gazdaságból származó támogatás irányába, hanem ez utóbbin belül is egyre erősebben jelent meg az esetleges politikai szimpátián túlmutató közvetlen gazdasági érdekeltség és a viszonosság is.

A megkeresés immár kétirányúvá vált: nem pusztán a gazdasági szereplők keresték a kapcsolatot az új politikai osztály szereplőivel, hanem fordítva is. A kölcsönös szívességnyújtás a legitim–illegitim skála széles mezőjében mozgott. Az ilyen kapcsolatok pedig magukban hordták nemcsak a pártok törvényeket megkerülő gazdálkodását, hanem a politikai osztály tagjai személyes korrumpálódásának lehetőségét is.

Ahová már nem értek el a központi pártfinanszírozás forrásai, ott még nagyobb volt az összefonódás veszélye. Mivel a települési önkormányzatok, polgármesterek választási kampánya is jelentős költségeket igényelt, a központi pártfinanszírozás anomáliái végiggyűrűztek az országon. A helyi pénzek felhasználásában ráadásul még közvetlenebb volt az átfedés a lehetséges támogatók és a viszonossági alapon kedvezményezettek között. Bár a terjedő korrupció nagymértékben előidézte a politikai elit hitelvesztését, rutinszerű működése mégsem vált a politikai célokat alapvetően meghatározó rendszerszerű működéssé. Inkább csak egy központilag lazán kontrollált, a pozícióit kaotikus autonómiával kamatoztató, sokszor önmagán belül is versengő világot alkotott. A pártok – a Fiatal Demokraták Szövetségének (Fidesz) kivételével – saját, jövedelemtermelő gazdasági vállalkozásokat nem hoztak létre, hanem csak esetileg járadékoltatták, pumpolták a gazdasági vállalkozásokat. Bár ezt nagy rendszerességgel tették.

A szervezett alvilág, a maffia megjelenése a hétköznapi, „szabadversenyes” korrupció világához képest minőségi változást jelent. Ekkor ugyanis szervezett bűnözői csoportok immár módszeresen próbálják befolyásuk alá vonni a közhatalom szereplőit. Ha sikerrel járnak, akkor beszélhetünk arról, hogy a szervezett alvilág utat talált a közhatalom felső, politikai szféráihoz, és már nem pusztán egyedi – hozzáférési, elosztási – döntéseket próbál meg befolyásolni, hanem a szabályok kialakításának rendszerét, a jogalkotást is. Ilyenkor elég nehéz éles határvonalat húzni a legitim lobbizás és a szervezett alvilág megvesztegetéssel, zsarolással történő nyomulása között. Tevékenysége – a hétköznapi korrupcióval szemben – nem pusztán a felek önkéntes megegyezésén, törvénytelen előnyök kölcsönösségén alapul, hanem fenyegetéssel, erőszakkal próbálja kikényszeríteni akarata érvényesülését: zsarol, védelmi pénzt szed, nagy haszonnal kecsegtető üzletágakat igyekszik ellenőrzése alá vonni. Miközben monopolizálni igyekszik az illegitim gazdasági tevékenységek egyik-másik területét, földrajzi és ágazati értelemben egyaránt szegmentált piacon működik, azaz autoritását sem a teljes gazdaságra, sem egy ország egészére nem képes kiterjeszteni. Az a tény, hogy maffiacsaládok háborúkkal tarkított alkuja képezi a piacok felosztását, mely olykor a családfők tanácsa intézményi formáját ölti, nem változtat az egy-egy családon-klánon belüli viszonyok hierarchikus jellegén. (A maffia, azaz a szervezett alvilág tengerentúli, megújult formái már fokozottan levetkőzik magukról a tradicionális formák „közösségi” funkcióit.)

{1} Stephen Hawking–Leonard Mlodinov: A nagy terv. Budapest, 2011, Akkord 54. o.

{2} Uo. 57. o. 204. o.