Joanna Trollope

Szeretőből feleség

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

Impresszum

ELSŐ FEJEZET

– Okosabb lenne, ha még félórát idefenn tartaná a fickót – mondta a bírósági tisztviselő a biztonsági őrnek.

Mindketten a bíróság várótermében álló vádlottra pillantottak. A férfi hevesen szívta a cigarettát, és több mint egy fejjel kimagaslott az őt körülvevő nők közül, akik úgy kellették magukat neki, akár a tyúkok a kakasnak: kotkodácsolva, hízelegve, kellemkedve.

A biztonsági őr megcsörgette az övére akasztott kulcscsomót.

– Szóval áll a bál odalenn?

– Azt nem mondanám – felelte a tisztviselő –, de lenn várakozik a lány családja meg néhány barátja.

A biztonsági őr sóhajtott.

– Bárcsak ne tették volna le az óvadékot, és bevihetném. Akkor legalább tudnám, hol van.

A tisztviselő ismét a vádlottra pillantott. Jóképű fickó volt a maga csiricsáré, na-ezt-kapjátok-ki-lányok módján, de nem túl bizalomgerjesztő, legalábbis a mostohalányát illetően.

– Nem fog meglógni.

– Mégis jobban szeretném rács mögött tudni.

Fiatal, fekete ruhás nő ment el mellettük szapora léptekkel, vörösesbarna haja fekete szalaggal volt hátrakötve, kezében szögletes, fekete diplomatatáskát vitt, a karján fekete kabát csüngött. Menet közben biccentett a tisztviselőnek.

– Jó ’cakát! – mondta.

A biztonsági őr utánanézett. Egész nap figyelte Miss Merrion Palmert, a vád tanácsadóját, és megcsodálta, milyen tökéletesen illeszkedik parókája a valódi hajára.

– Szép lába van – mondta.

A tisztviselő halkan füttyentett, és visszahúzta a válláról lecsúszó, fekete talárját.

– Ó – mondta –, azt elhiszem.

Körbepillantott, aztán fojtott hangon megkérdezte:

– Ismeri a bírót?

– Ne vicceljen már! A fél hónapot itt töltöm – mondta a biztonsági őr –, persze, hogy ismerem a bírót.

A bírósági tisztviselő közelebb hajolt:

– Aki itt elment – mondta, szemét a váróterem végén lévő lakkozott ajtóra szögezve, amely a bírók folyosójára nyílt –, az nem egyszerűen ügyvéd, holmi régi ügyvédnő, hanem a bíró úr macája.

Amint Guy Stockdale bíró visszaért a lakkozott ajtó mögötti szobájába, levette a parókáját, és a faállványra akasztotta. A paróka és az állvány az apjáé volt, ahogyan a mellényzsebében lévő zsebóra is, amelyet babonából viselt minden nap, mert úgy érezte, hogy bolondot csinálna magából, ha nem tenné. Ehhez a kelléktárhoz tartozott még egy ezüst töltőceruza, amellyel rendre aprólékosan jegyzetelt a bírói székben ülve.

Levette bíborvörös-fekete talárját, és felakasztotta a ruhatisztító műanyag fogasára, amely felváltotta azt a nehéz, fából faragott vállfát, melyet külön erre a célra hozott be. Ezután levette fekete zakóját, s a szürke, műanyag karosszék támlájára terítette. Leült a székre, s arcát a tenyerébe temette úgy, hogy eltakarja a szemét.

– Szeretné, ha levenném a parókámat? – kérdezte a bíróság belső videóhálózatán keresztül a tanútól aznap délelőtt fél tizenegykor. – Könnyebb lenne?

– Csöppet sem zavar – felelte a lányka. Nem látszott rémültnek. Nem riadt meg semmitől egész nap, talán csak a szánalomra méltó igyekezettől, amellyel visszaemlékezett rá, hogy mi történt vele. – Ahogy tetszik.

A bíró fura módon szerette volna levenni a parókáját. Ez nem volt jellemző. Általában szívesen viselte, sőt a talárt is, amely megkülönböztette az egyedit a személytelentől, mert annyira azonosult azzal, hogy elsősorban bizonyos hivatal és az igazságszolgáltatás képviselője, nem pedig Guy Stockdale, hatvankét éves, száznyolcvannyolc centiméter magas férfi, aki 44-es cipőt hord, s akinek – imponáló módon – még nincs szüksége se szemüvegre, se műfogsorra. Ám a mai nap más volt. Mégpedig azért, mert bár nem akarta különösebben, eljutott egy olyan pontig, amikor választania kellett, s nem tudta tovább elodázni, hogy akkor tegye majd meg, amikor a bátorsága is nagyobb. Mindezen okoknál fogva nem volt képes a belső videóhálózaton látható lánykát csupán abúzust elszenvedett gyermeknek tekinteni – tizenhárom vád szólt a kislány mostohaapja ellen, hat erőszakos közösülési kísérlet, öt erkölcsökbe ütköző közösülés és két nemi erőszak –, inkább amolyan útitársnak egy olyan világban, ahol azok a dolgok, amelyeket az ember akar, s amelyekre szüksége van, erős ellentétbe kezdenek kerülni azokkal, amelyek már megvannak.

Halk kopogás hallatszott, s már rögtön nyílt is az ajtó, amelyen Penny Moss, fiatal tisztviselőnő lépett be. A kezében egy dossziét tartott, amelyet rögtön az asztalra tett. Penny egyenesen a középiskola elvégzése után jött dolgozni a Stanborough-i Büntetőjogi Bíróságra. Guy elvette az arca elől a kezét, s a lányra nézett, aki nem vett különösebben tudomást arról, hogy a bírót kissé magába roskadva találta. Igazából soha nem vett tudomást semmiről, azon kívül, amivel éppen az adott pillanatban foglalkozott.

– Mr. Weaverbrook az állatmenhelyről, bíró úr.

Guy a dossziéra pillantott. Mr. Weaverbrooknak volt egy úgynevezett állatmenhelye, amelyet lopott mezőgazdasági gépek és ló szállítására alkalmas utánfutók csöppet sem megfelelő álcázására használt. Amikor meg kellett volna jelennie a bíróságon, mindig akut pánikrohamra hivatkozott. Általában a felesége jött helyette, aki reszketve ült a helyén, mivel megviselte, hogy lojalitását meg kellett osztania Mr. Weaverbrook és a törvénytisztelő viselkedés között. Guy szánta és csodálta Mrs. Weaverbrookot.

– Meg kívánja tartani az ügyet magának, bíró úr?

– Igen, Penny.

– És Mrs. Mitchell meg a gyerekei ügyét?

Guy ismét becsukta a szemét. Mrs. Mitchell szadomazochista hajlamokkal megvert nimfomániás volt, akitől nagy nehezen elvették három különböző apától született gyermekének nevelési jogát.

– Azt is, Penny. Abban az ügyben korábbi időpontot szeretnék.

– Bíró úr…

– Penny – mondta Guy –, nem késlekedhetek. Egy nyolcéves gyerek jövőjéről kell döntenem.

Penny szólásra nyitotta a száját. Azt akarta mondani, amit mindig, ha olyasmire kérték, amit nem akart megtenni: „Martinnak nem fog tetszeni.” Martin volt a bíróság vezetője.

Guy felállt.

– Jó éjszakát, Penny! És köszönöm!

Penny felvette Mr. Weaverbrook aktáját. Guy észrevette, hogy a lány gyűrűsujján két egymásba fonódó kezet ábrázoló aranygyűrűt visel.

– Jó éjt, bíró úr! – felelte a lány.

Kora tavasz volt odakinn. Az esti sötétségben a bíróság szűk parkolója az utcai lámpák fényétől természetellenes, narancsszínű fényben fürdött. A körülötte álló épületek olyan merészen modernek voltak, mint maga a bíróság: vérvörös tégla és beton keveréke sok-sok üveggel és fénylő fémkeretekkel. Kivétel nélkül mind mélységesen embertelenül hatottak, szinte fenyegetően, köztük a bíróság nagy acélkapuja is, amelyek éjszakára bezártak. Guy szerette az impozáns épületeket, amelyek magát a törvényt szimbolizálták, de a fenyegetést ki nem állhatta, és semmi olyat sem, ami könyörtelenségre, irgalmatlanságra utalt.

Guyén kívül már csak a két kerületi bíró autója állt a parkolóban, akik hozzá hasonlóan hajlamosak voltak a legtöbb este hatig dolgozni, annak ellenére, hogy a hivatalos munkaidő fél ötig tartott. Igazán remek emberekkel dolgozom, szokta mondogatni Guy, és ezt valóban így is gondolta.

Kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, aktatáskáját az ülésre tette, beült a kormány mögé, és beindította a motort. Majd szinte ugyanazzal a mozdulattal le is állította. Csak ült, s meredten nézte a kis piros lámpákat a műszerfalon, amelyek mindig precízen működtek.

Nem akarok hazamenni, gondolta Guy. Kezét a kormányról a térdére tette. Nem akarok hazamenni, és szembenézni a ténnyel, hogy végre-valahára döntöttem, és most cselekednem kell. Gyűlölöm – gondolta, szemét lehunyva –, hogy elkerülhetetlenül fájdalmat fogok okozni. Bármit teszek, fájdalmat fogok okozni, magamnak és mindenki másnak. Már évek óta ezt teszem, csak nem mindent tudnak.

Merrion, szokásától eltérően, aznap nyíltan a szemébe nézett. Eddig nem volt rá precedens, hogy együtt kellett volna megjelenniük egy bírósági tárgyaláson, sőt Guy kérte is, hogy ha van rá mód, ne is tegyék. Merrion elfogadta ezt a helyzetet, és amikor kiderült, hogy ezúttal elkerülhetetlen, azt mondta Guynak, hogy ne csináljon belőle ügyet.

– Nem nagy dolog – mondta. – Háromnapos tárgyalás, és nem is maradok Stanborough-ban. Tudod, hogyan vélekedek Stanborough-ról.

Guy természetesen tudta, mint ahogy tisztában volt Merrion érzéseivel a legtöbb dologgal kapcsolatban. Számos jellemvonása közül ez volt az egyik, ami elbűvölte, tovább a nyíltsága, az őszintesége, s az a képessége (és bátorsága), hogy a dolgokat olyannak lássa és írja le, amilyenek, nem amilyennek lenniük kéne, vagy éppen szeretné, hogy legyenek.

– Több mint harminc éve nős vagy – mondta Merrion. – Két fiad van és unokáid, én pedig a lányod lehetnék, de megőrülök érted. Megőrülök. Ez egy pokoli nagy probléma, és egyre nagyobb lesz, nem vitás.

Már majdnem hét éve, hogy megismerkedtek. Akkor Merrion huszonnégy éves volt. Guy az egyik esti vonattal Londonba utazott, hogy Simon fiával vacsorázzon. Simon anyja, Laura erőltette ezeket a kiruccanásokat, hogy érzelmileg közelebb kerüljenek egymáshoz.

– Kérlek, menj el. Kérlek! Hogy hidalhatnánk át a köztetek lévő szakadékot, ha meg sem próbáltok beszélgetni?

Guyjal szemközt egy lány ült, aki könyvet olvasott, s úgy rázkódott a nevetéstől, hogy még a könnye is kicsordult. Időnként ugyan az arca elé tartotta a kötetet, hogy ne látszódjék: egyszerűen nem tud uralkodni magán. Guy ki tudta olvasni, hogy Lawrence Durrell: Esprit de Corps című könyvének régi, viharvert, papírkötéses kiadása okozza a nagy derültséget számára. S azt is látta, hogy a lány haja meseszép, szűk farmerba bújtatott lábai pedig csodásan hosszúak. A szó hagyományos értelmében egyáltalán nem volt szép, de onnantól kezdve, hogy Guy ránézett, egyszerűen nem tudta róla levenni a szemét. Aztán már nem is próbálta. Kitartóan, mosolyogva mustrálta, míg végül a lány a térdére fektette a könyvet, és még egyre nevetve megszólalt:

– Nem tehetek róla.

Guy a Paddington vasútállomáson meghívta egy italra. Kiderült, hogy Dél-Walesből jött, ahol az anyját látogatta meg, s most utazik vissza Londonba, ahol dolgozik, és családjogot tanul. Határozott véleménye volt arról – és Guy csodálta ezért –, hogy az ügyvédi kamarában több női ügyvédre lenne szükség, kivált családjogi kérdésekben.

Guy nem árulta el, hogy bíró. S egyáltalán, a nevén kívül nemigen mondott magáról semmit, csak hogy nagyjából merrefelé lakik, és miért van Londonban. Mikor elváltak, felírta a lány telefonszámát, taxiba ültette, és elment találkozni Simonnal. Az étteremben egy palack pezsgőt rendelt.

– Milyen alkalomból? – kérdezte Simon. – Mit ünneplünk?

Guy felemelte a poharát.

– Tisztán egészségügyi okokból.

Majdnem hét éve. Hét éve tart, amit a lapok kettős életnek neveznének – otthon Laurával, házzal, kerttel, a kutyákkal és a megszokott dolgokkal és máshol Merrionnal. A máshol néha London volt, vagy szálloda, olykor-olykor külföld, amikor Guy konferenciákra utazott, sőt olyan is megesett, hogy a Reding állomás büféjében találkoztak tíz percre.

– A szeretőd vagyok – mondta Merrion.

– Nem! Nem az! – rezzent össze Guy. – A szerelmem…

– Nem – mondta Merrion –, sajnálom. Együtt hálunk, bizonyos dolgokat te fizetsz nekem, én pedig kizárólag neked tartogatom magamat. Ezt teszik a szeretők.

Guy újra beindította a kocsit. Ma ismét hallotta a szerető szót a bíróságon.

– Előfordult – kérdezte a védőügyvéd a tanút –, hogy a mostohaapja a szeretőjének nevezte?

– Nem – felelte a kislány, majd megnyalta az ajkát. – Azt mondta: „Szerelmesek vagyunk, szerelmesek”. És azután. – elhallgatott.

– Mi volt azután, Carly?

– Azt mondta: „Jobb vagy anyádnál”.

– Jobb? Miben?

– A szexben – mondta világosan a lány.

Guy kifarolt a parkolóhelyről Stanborough egyirányú központjába. Kevesen jártak az utcán, de a forgalom nagy volt.

Amikor a kislány azt a szót mondta, egy pillanatra az esküdtekre nézett. Az esküdtek éberen és figyelmesen kezdték a napot, majd, ahogy múlt az idő, és az ügy feltételezett tényei a lehető legnyersebben elhangzottak, szinte összezsugorodva meredtek maguk elé, ahogy elméjük küszködött annak a pontos megértésével, amit hallottak.

– Reggel szerette csinálni, a nappaliban, mielőtt iskolába mentem – mondta a lány. – Amikor már rajtam volt az egyenruhám.

– A nappaliban?

– Igen. Nyitott ajtónál.

– Nyitott ajtónál? Miközben az édesanyja meg a húga az emeleten aludtak, és a lépcső pontosan a nappali ajtajával szemben volt?

– Ó, igen – mondta a kislány –, tetszett neki a gondolat, hogy anyu rajtakaphat minket. Ezért szerette csinálni a fürdőszobában és a konyhában is.

Kezdett kialakulni a kép, egy meglehetősen hétköznapi, három hálószobás, teraszos ház képe Stanborough külső részén, amelyben egy modern család élt: egy nő, egy férfi és a nő két kiskorú lánya a korábbi házasságából, ahol valójában semmi nem volt az, aminek látszott.

– Heatherhez soha nem nyúlt – mondta a lány szinte büszkén. – Ő fiatalabb nálam, de hozzá soha nem nyúlt.

– S miért engedte, hogy magához nyúljon? – kérdezte a védőügyvéd.

A kislány kissé duzzogva és mérgesen válaszolt:

– Átejtett.

– Átejtette?

– Azt mondta: „Akarsz menstruálni, igaz? A szextől megjön a menstruációd.” És megjött. Azt akartam, hogy szeressenek a fiúk. Ő azt mondta, szeretni fognak, ha engedek neki. De nem szeretnek.

A védőügyvéd előrehajolt. Telt arca és kissé rámenős modora volt.

– De az előbb azt mondta, hogy átejtette.

– Igen.

– De ha tudta, hogy átejtette, miért engedte, hogy folytassa?

A lány lesütötte a szemét, s még az is lehet, hogy tördelte a kezét, de az már nem látszott a tévé képernyőjének keretétől.

– Carly – mondta az ügyvéd –, hallotta a kérdésemet?

A lány bólintott.

– Megismétlem. Ha tudta, hogy átejtette a mostohaapja, miért engedte, hogy folytassa?

A lány suttogott valamit.

– Carly, a bíróság nem hallja.

Sóhajtott, aztán fáradtan, ugyanakkor némi büszkeséggel mondta, mint aki valami hiteleset állít:

– Olyan volt nekem akár egy isten.

Egy isten. Egy negyvenöt éves férfi istent játszik egy megrészegült asszonynak és a szintúgy megbűvölt gyermekének.

A teraszos ház a takaros előkerttel és a sokkal kevésbé takaros hátsó kerttel, ahol a lányok ketrecben nyulat tarthattak, nem annyira családi ház volt, inkább afféle csatatér, ahol tisztességtelen, veszélyes, megalázó, kegyetlen játékokat játszottak. Az esküdtszék kimerültnek látszott. Többen úgy festettek, minden, a televízióból és a sajtóból szerzett világi ismereteik ellenére, mint akik többet hallottak, mint amennyire számítottak: a nyers valósággal néztek farkasszemet, amelyet nem lehet kikapcsolni, ha elegük van belőle. És ez csak az első nap volt.

De hogy egy isten! Ezt mondta ez a tizenöt éves gyerek, aki nyolcéves kora óta élt a mostohaapjával, egészen egy évvel ez előttig, amikor végre elmondta az anyjának, mi folyik a háta mögött. Egy isten. Beszélhet az ember kifulladásig a nemek közti egyenlőségről, hozhat törvényeket, próbálhat tanítani, és akkor jön ez a huszadik század végi gyerek a merészségével és a vitathatatlan lehetőségeivel, majd egyszerűen és minden feszélyezettség nélkül kijelenti, hogy az a férfi olyan volt neki, akár egy isten.

Guy eltűnődött, hogy vajon istennek tartotta-e őt Laura valaha is, mondjuk kapcsolatuk hajnalán, amikor szerelme tárgyát igazán rendkívülinek látja az ember. Az egyetemen ismerkedtek meg, Guy jogot tanult, Laura franciát és spanyolt. Mindketten szorgalmasan dolgoztak – Laura azért, mert lelkiismeretes volt, Guy pedig azért, mert törekvő –, és hasonló eredményekkel végeztek. Guy rögtön továbbtanult, hogy olyan ügyvéd legyen belőle, aki bíróság előtt is szerepelhet, Laura pedig a Külügyminisztériumban pályázott meg egy állást, de nem vették fel, ezért fordítóként helyezkedett el egy olyan irodánál, amely kisebb cégek európai kapcsolatait próbálta fejleszteni. Unalmas munka volt, és Guy megpróbálta lebeszélni róla Laurát.

– Próbálkozz a BBC-nél, a nemzetközi hírügynökségeknél és különféle a könyvkiadóknál. Próbálj tanítani – javasolta.

– Nem lehet – felelte Laura. – Ha az egyikünk nem keres, nem tudunk összeházasodni.

– De tudunk. A házasságkötéshez nem kell pénz. Ha pedig kell, majd kölcsönkérek, s később megadom, ha keresni fogok. De nem csinálhatsz olyasmit, amiben nincs benne a szíved.

– Képes vagyok rá – mondta Laura. – Nem bánom.

De bánta. Guy most már emlékezett rá, hogy mennyire. Laura nem szólt semmit, mert úgy nevelték, hogy némán tűrjön, de a viselkedése, a hangulata, sőt még a járása is azt mutatták, hogy gyötrődik, s nem engedi a szellemét szabadon száguldani úgy, ahogyan Guy.

– Bosszús vagy? – kérdezte megannyiszor Guy.

Laura ilyenkor ránézett szép gesztenyebarna szemével, amely tükrözte elméje és szíve tisztaságát.

– Nem – mondta mindig.

Guy ilyenkor átfogta az asszony vállát, s kicsit megrázta.

– Hihetek neked?

– Persze – felelte Laura.

Hát hitt neki. Vagy legalábbis úgy tett, mintha hinne. Közben éppoly megszállottan tanult a vizsgára, ahogyan az előzőre, és gyakorta kérte Laurát, hogy keressen más munkát, de ő nem volt hajlandó. Egyszer Guy elment a bankba, és fél évre hitelt vett fel, hogy Laura otthagyhassa a munkáját, és hozzáillő állást keressen. Egy héttel később pedig Laura ment be a bankba, és lemondta a hitelt.

– Utálom. Nem vagyok képes rá. Tudod, hogy anyu és apu állandóan az adósságaikkal küszködtek, és én ezt nem bírnám elviselni.

– De mi nem olyanok vagyunk, mint a szüleid. Nincs olyan problémánk a pénzzel, mint amilyen nekik volt. Nemsokára lesz jövedelmem. S két év múlva, ha minden jól megy, tisztességesen, aztán pedig kifejezetten jól fogok keresni.

– Nem tudok elhinni semmit, amíg meg nem történik – mondta Laura.

Guy úgy gondolta, hogy ilyesmit az ember nem mond egy „istennek”. Laura aggodalmas gyakorlatiasságát sosem söpörte volna el semmiféle emberfeletti lehetőség. Sem fiatal korában, most meg még annyira sem. Most! Hogy gondolhat rá félelem és pánik nélkül? Lehetetlen. Laura hatvanegy éves. Nem különösebben öreges vagy fiatalos, de kellemes külsejű, ápolt, hatvanegy éves asszony, akinek ugyanolyan a tekintete, mint jó pár évvel ezelőtt, csak az arcán hagyott nyomot a múló idő. Laura szeme mintegy metaforája volt mindannak, ami megváltozott, megfordult az utóbbi hét évben. Amióta Guy megismerte Merriont, egészen másként látta a környezetet, amelyben Laura élt. Mint amikor az ember nagyon-nagyon lassan távolodik valamitől, amit fölöttébb jól ismer, amit a legapróbb részletekig fel tud idézni, de ahogy eltávolodott tőle, az a valami összezsugorodik, elveszti szilárdságát, jelentőségét.

Guy elhagyta Stanborough újszerű kertvárosát, és ráfordult egy kisebb, vidékre vezető útra. Az utcai lámpák átadták helyüket a sötétségnek, és a kocsi kerekei bele-belecuppantak a sárba. Még öt mérföld. Öt mérföld, és akkor, a kanyar után, mielőtt beér a faluba, meglátja a házuk fényeit és az almafák girbegurba, csupasz, fekete körvonalait az előkertben.

Harminc éve vették a házat, amikor Simon nyolc-, Alan pedig ötéves volt. Három lerobbant ház állt a használaton kívüli pajták és disznóólak saras káoszában. De ott volt a gyümölcsöskert és a varázslatos kis falu a templommal meg a kocsmával, és jó volt a vasúti összeköttetés a tízmérföldnyire lévő Stanborough és London között. Na, és persze Laura nagyon akarta. Végre otthagyta a munkahelyét, amikor várandós lett Simonnal, feltehetően azért, mert Guy már pénzt keresett, és a gyerek születése után többé nem említette, hogy dolgozna. Olyan lelkiismeretes anyává vált, mint amilyen diák is volt. A battersea-beli parányi, teraszos házból, amelyet alig tudtak fenntartani, Laura minden nap kivitte Simont a parkba játszani, s négyéves korában megtanította olvasni. Maga sütötte a kenyeret, és megszabta, hogy a kisfiú mennyi ideig tévézhet: ahhoz pont eleget, hogy beilleszkedjen az iskolába, de ahhoz keveset, hogy leszokjon önnön képzelete használatáról.