A mű eredeti címe MAX UND DER VOLL FIES GEMEINE KLAU

Szöveg © Christian Tielmann

Illusztráció © Sabine Kraushaar

Kiadója © CARLSEN Verlag GmbH, Hamburg, Germany, 2012

All rights reserved.

Fordította © Szűcs Kinga, 2015

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2015

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő Pásztor Csörgei Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-403-215-1

Berci, a könyv főszereplője a 3/a-ba jár. Ha valakivel igazságtalanság történik, vagy egy barátja pácban van, otthagy csapot-papot, és segít, amiben csak tud. A zseblámpáját a biztonság kedvéért mindig magánál tartja.

Zorro egy fekete törpenyúl. Bercié. A legkedvesebb háziállat az egész világon.

Rozi Berci legjobb barátja. Réges-régről ismerik egymást. Rozi erős és bátor, ráadásul ugyanazon a napon van a szülinapja, mint Bercinek.

Frici Berci bátyja. Sokszor felbosszantja Bercit az okoskodásával. De ha baj van, mindig lehet rá számítani.

Lukács Berci osztálytársa. Viselkedése nagyon gyanús.

Gizi néni Berci osztályfőnöke. Nagyon sportos, az iskolában mindenki kedveli. Képes kordában tartani a gyerekeket, és nagyon szereti a munkáját. Nagy szerencse, hogy Berci épp hozzá került.

– Soha az életben! – kiabálta Frici gúnyos mosollyal.

– De, de, de, de! – visította Berci.

– Semmit sem értesz, te tökfej – szitkozódott Frici.

– Te vagy a tökfej! – kiabált át az asztal fölött Berci.

– Azonnal fejezzétek be! Mind a ketten! – szólt rájuk az édesanyjuk.

Az édesapjuk is felpillantott a kávéscsésze mögül:

– Elfelejtettétek a sorrendet? Először a reggeli, csak aztán a veszekedés!

A mamájuk összehajtogatta az újságot, és megkérdezte:

– Mi a gond?

– Berci azt képzeli magáról, hogy igazi nyomozó, és igazi bűnözőket kap el!

Frici karját keresztbe fonta a mellkasán.

– De ahhoz még túl kicsi!

– Nem vagyok az – morogta Berci.

Az édesanyjuk felsóhajtott.

A papájuk az órára nézve megállapította: – Mint mindig. Indulnod kell, Sherlock Holmes!

Bercinek fogalma sem volt róla, kire utal az apja.

Frici gúnyosan vigyorgott. – Neked szólt, ember! Azt sem tudod, ki volt Sherlock Holmes! Minden idők legnagyobb nyomozója. Ha ezt sem tudod, akkor mi a csudát akarsz kezdeni azzal a sok vacakkal a táskádban?

Berci szerette a bátyját. Tényleg.

Sok előnye van, ha az embernek bátyja van. Például nagyon jól jön egy olyan báty, mint Frici, amikor…

Igen, amikor…

Mikor is?

Berci lázasan töprengett. De sehogy sem jutott eszébe, mikor lehet előny egy báty. Csak a hátrányok, azokat viszont könnyen sorolhatta: Frici nem vette őt komolyan. Egyszerűen nem hitte el, hogy ők ketten Rozival szuperdetektívek. Pedig Berci és Rozi már egy fél éve gyakorolták a legfontosabb nyomozási technikákat. Találtak valódi ujjlenyomatot, és a virágágyásban Frici lábnyomairól is vettek már gipszmintát.

Berci édesapja belekukkantott a táskába. Talált benne

– egy nagyítót,

– egy pár bilincset (igaz, csak műanyagból),

– nejlonzacskókat (a nyomkereséshez),

– egy adag gipszet (a lábnyomok kiöntéséhez),

– egy tekercs celluxot saját készítésű fekete porral (az ujjlenyomatvételhez).

– Ezt a sok kacatot nem viheted be mind az iskolába – mondta Bercinek.

– Akkor inkább itthon maradok!

Berci némán kipakolta a detektívholmit a táskájából. A helyére berakta az uzsonnát és egy borítékot.

– Ötezer forint van benne az osztálykirándulásra a vidámparkba. Gizi néni mára kérte, ugye?

Berci bólintott. Már napokkal ezelőtt szólt az osztályfőnöke, hogy be akarja szedni a pénzt a kirándulásra.

Berci édesanyja az órájára nézett: – Indulás! Rozi már biztosan ott vár a sarkon!

– Ezt még megbánod! – sziszegte Berci a bátyja felé a konyhából kifele menet. Fricit azonban, úgy tűnt, ez cseppet sem rázta meg.

Berci kirohant a házból. Rozi az utcájuk sarkán várt rá, mint minden reggel. Berci és Rozi egy fél örökkévalóság óta barátok voltak, ugyanabba a családi napközibe jártak, és azóta tűzön-vízen keresztül kitartottak egymás mellett. Senki nem ismerte Bercit olyan jól, mint a mindig vidám Rozi.

– Mi történt? – kérdezte Rozi, ahogy megpillantotta Berci savanyú arcát.

Berci elhúzta a száját.

– Frici beárult, apukám pedig az összes nyomozóholmit kipakoltatta a táskámból! Csak a notesz maradt benne.

Rozi felsóhajtott.

– Az én anyukám is ugyanezt csinálta.

– Hogyan kapjuk el a bűnözőket, ha nincs hozzá felszerelésünk? – tette fel a kérdést Berci.

– Először is meg kell várnunk, hogy történjen valami gyanús – mondta Rozi.

Ebben igaza volt. A tanévből már eltelt egy félév, de még egyszer sem találkoztak igazi bűnözővel.

A helyzet azonban hamarabb megváltozott, mint azt bármelyikük is gondolta volna. Amikor beléptek az első emeleti osztálytermükbe, Berci a szeme sarkából meglátta, hogy Lukács elvesz három darab krétát a tábla melletti dobozból, majd gyorsan elsüllyeszti őket a zsebében!

– Na végre! – suttogta Berci Rozinak, aki épp lehuppant mellé a padba.

– Mi van végre? – kérdezte Rozi.

– Megvan az eset. És már meg is oldottam! – suttogta Berci, és fejével feltűnés nélkül Lukács irányába intett.

Rozi oldalra fordította a fejét.

– Lukács a krétatolvaj – susogta Berci.

Rozi füttyentett egyet. Tanítójuk, Gizi néni az előző héten említette, hogy a 3/a-ban meglepően sok kréta fogy. Berci és Rozi számára természetesen azonnal egyértelmű volt, hogy valaki lopja a krétát – csak arra nem jöttek rá, ki a tolvaj.

Gizi néni ekkor lépett be a tanterembe.

– Jó reggelt kívánok!

– Most mit csináljunk? – kérdezte halkan Rozi, mialatt az osztály többi tagja fáradt kórusban válaszolt: – Jó reggelt, Gizi néni.

– El akarod mondani Gizi néninek?

– Nem – válaszolta Berci.

Megvárta, míg Lukács – akit a tanító néninek ma is a helyére kellett zavarnia – elhalad a padja mellett. Ekkor karon ragadta, és rákiabált a krétatolvajra: – Megvagy!

Lukács azonban egy mozdulattal kirántotta magát a szorításból, és a helyére ment.

Nem sokkal a szünet előtt Berci még egy fenyegető pillantást vetett Lukácsra. Lukács azonban már rég rájött, mit akar Berci. Gizi néni közben kitette a tűzpiros fém pénzesdobozt a tanári asztalra, hogy beszedje az osztálykirándulásra a pénzt. A gyerekeknek sorba kellett állniuk.

A sorban állás képessége nem tartozott éppenséggel az osztály erősségei közé. A 3/a-sok sora sokkal jobban hasonlított egy krumplira vagy szőlőfürtre, semmint szabályos kígyóra.

Berci látta, hogy Lukács, a lehetőséget kihasználva, visszacsempészi a három elcsent krétadarabot. Alighogy Lukács visszaült a helyére, újra zűrzavar támadt.

Dénes felkiáltott: – Pfúj! Lukács pukizott!

S azzal feltépte az ablakot. Ugyanebben a percben Rebekának vérezni kezdett az orra.

Gizi néni lecsapta a pénzesdoboz fedelét, adott néhány papír zsebkendőt Rebekának, és azt mondta: – Tartsd fölfelé a fejed!

De hiába, továbbra is csak csurgott a vér az orrából.

– Inkább beviszlek a tanáriba, ott lefekhetsz a kanapéra – mondta Gizi néni. – A többieknek szünet!

– Hurrá, szünet! – kiáltott fel Lukács, és elsőként viharzott ki az osztályteremből.

– Sári, légy szíves, zárd be a termet! – szólt oda Gizi néni Sárinak. Ő volt a kulcsfelelős.

Rebeka közben jajgatni kezdett, Gizi néni igyekezett minél gyorsabban a tanáriba kísérni. Berci és Rozi futva követték Lukácsot a folyosón.

Az udvaron Lukács hirtelen megállt, és Berci felé fordult.

– Köszönöm!

– Mit köszönsz?

– Hogy nem árultál be – mondta Lukács.

Berci nem talált szavakat. Egy csomó lehetőséggel számolt. Számított rá, hogy Lukács hülyének, minden lében kanálnak, okostojásnak vagy valami még rosszabbnak nevezi majd. De hogy megköszönje – ez álmában sem jutott volna eszébe.

– Jöttök már? – kiáltotta Rozi. – A többiek már mind a túloldalon vannak!

Lukács és Berci is átrohant az iskolaudvar másik felében elhelyezkedő focisarokba, ahol Lackó és Norbi már ide-oda passzolgatták a színes focilabdát a kapuk között. Berci, Rozi és a többiek az egész szünetben fociztak. Ha pedig Berci focizott, akkor megszűnt a külvilág. Ilyenkor azt sem tudta megmondani, milyen évszak vagy milyen nap van – csakis a labda, az ellenfél és a gólok érdekelték.

Az önfeledtségnek azonban egy csapásra vége szakadt, amikor újra beléptek az osztályba. Gizi néni a tanári asztal mellett állva komor tekintettel méregette a diákokat.

– Ki volt az? – kérdezte, amikor mindenki helyet foglalt. Az egyébként annyira kedves tanító néni olyan komolyan nézett, hogy senki sem merte megkérdezni, mi is történt. Berci sem tudta, mi lehet a baj.

– Nem hiszem el! Az osztályomban lopnak! Ilyen nincs! – dühöngött tovább Gizi néni.

A gyerekek egymást nézték. Csak Rozi mert jelentkezni, hogy megkérdezze:

– De hát mi történt, Gizi néni?

Gizi néni egy pillanatig mereven bámult Rozira. Aztán kibökte:

– Eltűnt a fémdoboz a kirándulásra beszedett osztálypénzzel! – A tanári asztalra mutatott, s valóban, a kazettának csak a hűlt helye látszott.

– Ezen a helyen hagytam, amikor Rebekát bekísértem a tanáriba. Amikor a szünet végén kinyitottam az ajtót, már nem volt a helyén. Tessék azonnal megmondani, ki volt!

Az osztály hallgatott.

– Gyerekek, több mint 100 000 forint volt benne! – mondta Gizi néni. – Ennyi pénzre egyikőtöknek sincs szüksége!

Berci egy pillanatra teljesen elképedt. Hogy történhetett ilyesmi? De hiszen nyomozó akar lenni – jutott hirtelen eszébe. Vérbeli detektívként vizsgálgatta a többiek megilletődött arcát. Ki lehet a tolvaj? Lackó? Norbi? Sári? Vagy Lukács?

Lukács! Hát persze: ellopta a krétát, aztán visszatette, hogy megtévessze Bercit. A szünetben az általános kavarodásban aztán magához vette a pénzesdobozt. A kérdés csak az volt, hogy a kazetta a teremben van-e még. Berci feltette a kezét.

– Te voltál? – kérdezte Gizi néni csodálkozva.

– Nem, nem én voltam. Csak egy kérdést szeretnék feltenni Sárinak – felelte Berci.

– Miért pont nekem? – kérdezte Sári.

– Hát mert te jöttél ki utolsónak az osztályból. Te zártad be a termet – mondta Berci. – A doboz az asztalon volt még?

Sári töprengett.

Aztán megrázta a fejét.

– Nem tudom. Nem is jutott eszembe ellenőrizni.

– Mindenki gondolja végig pontosan a történteket, hátha feltűnt valakinek valami! – kiáltott fel Rozi.

– Lehet, hogy a doboz itt van valahol az osztályteremben – vélekedett Berci.

– Esetleg éppen a te táskádban, Berci nyomozó – vágott közbe Lukács.

Norbi felnevetett. Berci dühös lett.

Lukács felvetése azonban elgondolkodtatta a tanító nénit. Mindenkinek meg kellett mutatnia a táskája teljes tartalmát. De ez sem segített. A doboz nem volt egyik iskolatáskában sem.

Aztán együtt végigkutatták a termet, keresték a tábla mögött, a szekrényben, a polcokon, a tanári asztal alatt – mindhiába. Gizi néni mély levegőt vett.

– Egyet mondhatok: amíg nincs meg a pénz, nem megyünk a vidámparkba.

Halk moraj futott végig az osztályon.

– Mégis mit képzeltek? – kiáltott fel Gizi néni.

– Azt hiszitek, a szüleitek kétszer is be fogják fizetni a pénzt, csak mert valakinek kedve támadt ellopni?

Jeges csend uralkodott a teremben. Berci nagyot nyelt: pedig annyira örült a kirándulásnak!

Rozi ökölbe szorította a kezét, és odasúgta Bercinek:

– Elkapjuk a tolvajt! Ebben biztos lehetsz!