[tiboru]

KONTEÓ

Harminc újabb összeesküvés-elmélet

2

Göncöl Kiadó – 2015

© Tóth Tibor, 2014

Göncöl Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva. A kiadó írásos engedélye nélkül tilos a kiadvány egészének vagy részleteinek mindennemű másolása és reprodukálása, beleértve a fényképezést, fénymásolást, hangfelvételt, valamint a digitális adatfeldolgozást és -tárolást.

ISBN 978 963 9183 88 9

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Csurinak

Tartalom

1. rész – Rejtőzködők

Szabadkőművesek

Mormon-konteók

Rejtélyes helyek, titkos bázisok

Bohemian Grove

2. rész – Földön, vízen, levegőben

D. B. Cooper

Titanic-katasztrófa

UFO

A Kurszk tragédiája

Philadelphia-kísérlet

USS Liberty-incidens

3. rész – Előre megfontolt szándékkal

Robert Maxwell

Jim Morrison

Robert F. Kennedy

Elvis Presley

Lady Diana

4. rész – A bőrünkre megy a játék

AIDS-dosszié

Rákgyógyszer-összeesküvés

Kender-kérdőjelek

A globális felmelegedés

GMO-ügyirat

5. rész – Történelmi kérdőjelek

ODESSA

Atlantisz

Hasfelmetsző Jack

Holdraszállás-konteók

9/11

6. rész – Magyar rapszódia

A Seuso-rejtély

Rózsa-Flores Eduardo

Cigánygyilkosságok

A Mikroelektronikai Vállalat

Balla Irma halála

1. RÉSZ

Rejtőzködők

Szabadkőművesek

Gondolom, mindenki egyetért azzal, hogy a folyamatos hiányérzetet senki sem szereti, így aztán nem vitatható az a kijelentés sem, hogy konteós gyűjtemény szabadkőművesek nélkül olyan, mint disznóvágás pálinka, focidrukker szotyolázás, vagy politikai elit korrupció nélkül: nem az igazi.

Lássuk akkor, miről is beszélünk.

Rögtön egy alapelvvel, s az ebből fakadó (látszólagos?) ellentmondással kezdem. Azt valamennyien tudjuk, hogy minél kevesebben ismernek egy titkot, ez annál nagyobb biztonságban van. Minél kevesebb tagja van egy titkos szervezetnek, annál jobban tud titkot őrizni. Kémek és pletykás háziasszonyok szokták volt mondani, hogy amit ketten tudnak, az már nem is titok.

Oké, akkor mi a helyzet egy olyan társasággal, amelynek óvatos becslések szerint a világon szanaszét több mint ötmillió (egyes vélekedések szerint hatmillió) tagja van?!

A szabadkőművesek rendületlenül állítják, hogy ők nem egy titkos társaság, csupán egy olyan társaság, amelynek titkai vannak. Játék a szavakkal? Ködösítés? Porhintés a közvélemény amúgy is csipás szemébe?

Járjuk körül tehát azt a társaságot, amelyről tíz- és százezrek (ha nem milliók) meggyőződéssel állítják, hogy a földkerekség legbefolyásosabb és legösszetartóbb csapataként működik, amelynek tagjai például a Bilderberg-csoportot mozgatják, s akik saját törvényeik, meggyőződésük és eszmerendszerük elvárásai szerint nap mint nap szájízüknek megfelelően alakítják a világ történéseit. Ahogy mondani szokás: rajta tartják ujjukat az események ütőerén.

„Magasztos ügyünk az emberiség haladása, legfőbb óhajunk a gondolat szabadsága, küldetésünk a lelkiismereti szabadság, s végső célunk: egyenlő jogok biztosítása minden ember számára.”

(Részlet a francia/skót rítus szerinti szabadkőműves-esküből)

A szabadkőművesek egyik legnagyobb titka az eredetük. Történelmi visszatekintéssel folytatjuk tehát, felvillantva a legelterjedtebb elméleteket arra vonatkozóan, hogy honnan is jöttek. Kérlek benneteket, ne kezeljétek felületesen ezt a részt sem, mert a továbbiakban szükség lesz az itteni ismeretekre. Na és a konteó-záróvizsgán hagyományosan legalább két kifejtős kérdés szokott lenni ebből a témakörből.

1. A gyökerek

1.1. A történelem előtti idők

A legmerészebbek azt állítják, hogy a szabadkőművesek ős-ősei azok az építőmesterek voltak, akik a mindent elpusztító Vízözön után nekiláttak (szó szerint) újjáépíteni az emberi civilizációt (piramisok, miegymás). Egy ilyen szakember joggal emelkedett ki a mindenkori plebszből, hiszen számos olyan tulajdonsággal és ismerettel kellett rendelkeznie, ami az átlagos halandónak nem volt: tisztában kellett lennie az építőanyagok (a fa, a kövek, habarcsok, téglák, cserepek stb.) fizikai tulajdonságaival, a sík- és térmértannal (térlátás képessége!), jól kellett tudnia rajzolni és mások rajzát értelmezni, képben kellett legyen a fizika (statika, dinamika, esetenként a hőtan vagy a szilárdságtan) törvényeivel, számításokat kellett végeznie, egyszerű (majd később egyre összetettebb) szerszámokat és gépeket kellett terveznie és működtetnie, továbbá titkot is kellett tartania, elvégre a tudás már akkor is hatalmat jelentett; biztonságos, tartós és mutatós épületek megtervezésének és kivitelezésének képessége pedig jelentős hatalmat és befolyást.

1.2. A bibliai idők

Az időrendben második elmélet Salamonig, Izrael harmadik királyáig (kb. i. e. 970–930) vezet vissza, aki az addigi ideiglenes szent sátor helyett a már letelepedett zsidók számára egy maradandó kőtemplomot építtetett Jeruzsálemben. A munkát Hirám Abiff föníciai építőmester (más források szerint király) végezte.

„Ímé azt gondoltam magamban, hogy házat építek az Úrnak, az én Istenem nevének (…)”

(Királyok első könyve, 5:5)

Hirám vezette be a háromosztatú „kasztrendszert” a munkásai között: volt inas (tanonc), segéd és mester, míg ő maga volt a mindenki fölött álló Nagymester (ma úgy mondanánk: építésvezető). Minden hierarchikus lépcsőnek megvolt a világos tennivalója, feladatai és természetesen a titkos jelkép-rendszere is. Történt egyszer, hogy három segéd (Jubelo, Jubela és Jubelum) elhatározta, hogy megszerzik a mesterjelszót, melynek birtokában egyedül is képesek lesznek templomot építeni. Hirám ellenállt, ezért meggyilkolták. A történet folytatódik ugyan, de bennünket tovább ez most nem érdekel. A lényeg, hogy az eredetmítosz megszületett: a Titok (és az Eszme) megvédése érdekében tehát egy belevaló szabadkőműves akár az életét is feláldozza. És persze Hirám örökösei (ideológiai leszármazottai) a mai szabadkőművesek.

1.3. A római Collegia

Ez a szervezet (egyfajta egyházi céhként) az ókori Róma papjait és papnőit tömörítette. Tagjai tisztában voltak a varázslás, a kuruzslás, a szemfényvesztés és más hasonló tudományok titkaival, s a kőkemény összetartás (ma úgy mondanánk: testületi szolidaritás) jellemezte őket. Ismerték a szentély- és templomépítés elméletét és gyakorlatát, ezért bizonyos teóriák szerint belőlük eredeztethető a szabadkőműves mozgalom.

1.4. A Templomos Lovagrend

1119-ben az első keresztes háború két francia obsitosa (Hugues de Payens és Godefroi de Saint-Omer) elhatározzák, hogy a szentföldi keresztény zarándokok védelmére létrehoznak egy harcos szerzetesrendet, amelyik majd jól odavág az igencsak elterjedt fosztogató bandáknak. Baudouin de Bourcq (aki akkoriban a roppant hangzatos Jeruzsálem Királya címet is viselte) áldását adja a vállalkozásra, s bázisul (mintegy telephelyül) a Templom-hegyet jelöli ki számukra, ahol az eredeti salamoni templomnak már csak a hűlt helye volt, de ami a helyén épült, azt is Salamon templomaként tisztelték.

A szerzetesrend elfoglalja tehát a főhadiszállást, elkezd terebélyesedni, majd secperc alatt lovagrenddé alakul. Megmagyarázhatatlan gyorsasággal elképesztően gazdagok és befolyásosak lesznek. Egész Európában terjeszkedni kezdenek és egészen megsemmisítésükig (a XIV. század legelejéig) valóságos, de konkrét területtel nem rendelkező államként léteztek, akik függetlenek voltak minden világi hatóságtól, s csak a mindenkori pápának tartoztak elszámolással. Történetük nemcsak a szabadkőműves-eredet szempontjából érdekes (→ Konteó1).

Nos, egyesek szerint a szabadkőművesek a templomosok utódai. Ezt az elméletet a lovagrend által építtetett várak, kastélyok és templomok egész sora hivatott alátámasztani, Portugáliától a ma már Ausztriában található Lékáig (Lockenhaus).

1.5. A középkori kőműves-vonal

A legvalószínűbb eredetmítosz (már ha egyáltalán beszélhetünk ilyenről) azonban mégiscsak a konkrét mesteremberekhez kötődik. Eszerint a gyökerek a középkorig nyúlnak vissza, arra az időszakra, amikor a keresztény templomokat Európában elkezdték tömegesen építeni. A komoly szakértelmet igénylő építőmesterség (ahogyan az az 1.1.-es alpontban olvasható) kidolgozta saját szakmai fogásait, titkait, amelyeket a mester (jól felfogott egyéni és csoportérdekből) fokozatosan és lassanként adott csak át a segédeknek, azok meg az inasoknak, hogy a sima, képesítés nélküli kubikosoktól és biorobotoktól megkülönböztethetőek legyenek.

Ahogy telt-múlt az idő, céheikbe (különféle megfontolásokból) elkezdtek olyan személyeket is bevenni, akik a szó szoros értelmében nem voltak ugyan építőmesterek (vagyis kőművesek), de jelenlétük és a céhhez való tartozásuk stratégiailag fontos volt számukra: pénzemberek, települési döntéshozók, tanácsnokok, jogászok, orvosok, tanítók, egyházi emberek. Ők lettek idővel a „spekulatív”, a „befogadott”, avagy később a „szabad” kőművesek, vagyis azok, akikre a szakma belső, konkrét szabályai csak áttételesen voltak érvényesek, hiszen valójában „szabadgondolkodók” voltak. Szabadkőművesek.

Szimbólumaik (és bizonyos közvetett célzások a létezésükre) először az 1330-as években, Londonban készült Holkham Biblia illusztrációiban, illetve az 1390-es években pergamenre vetett, ugyancsak angliai Halliwell-kéziratban fedezhetők fel. Ez utóbbi (a geometria dicsőítésén túl) még életvezetési tanácsokat is ad, megfogalmazván, hogy egy valódi szabadkőművesnek hogyan kell viselkednie a dolgos hétköznapokban, noha magát a szót freemason, freemasonry nem tartalmazza, csak a mason (kőműves) kifejezést.

2. A kézzelfogható kezdetek

A legkorábbi, minden kétséget kizáróan szabadkőművesekről szóló dokumentum egy 1641-es skóciai feljegyzés, amely arról tanúskodik, hogy bizonyos Robert Moray skót nemes bebocsátást nyert egy edinburghi központú, katonai irányultságú és érdeklődési körű szabadkőműves-páholy tagjai közé. Alig öt évvel későbbről származik egy másik dokumentum, melynek beszámolója szerint egy bizonyos Elias Ashmole urat felvették egy angol páholyba. A két nevet pedig a Royal Society (gyakorlatilag a Brit Tudományos Akadémia) kapcsolja össze, melynek később, 1660-ban mindketten az alapító tagjai lettek. Ugyancsak közös pont kettőjük élettörténetében, hogy mindketten meggyőződéses rózsakeresztesek is voltak (akik szintén megérdemelnek majd egy külön cikket).

3. Földrajzi megoszlás

3.1. Brit földön

A XVII. század második felétől a szabadkőművesség eszméje úgy terjedt az angol és a skót ifjú nemesek között, valamint az egyre nagyobb hangú polgárság felső rétegeiben, mint az influenza egy latyakos, enyhe decemberben. Népszerűségének kettős magyarázata van.

Egyrészt a titokzatosság. Az emberi természet 300 évvel ezelőtt is olyan volt, mint napjainkban: ki ne szeretne egy rejtélyes, válogatott társaság tagja lenni, titkos kézfogással, jelszavakkal, szimbólumokkal, rituálékkal? Másrészt azon (mondjuk úgy: dialektikus) egység vonzereje, amellyé a szabadkőművesek összegyúrták a nyugati felvilágosodás humanista filozófiáját a jobbára keleti eredetű okkultizmussal.

Az ifjak és kevésbé ifjak özönlöttek hát a páholyokba (ahogyan az egymástól függetlenül létező, de többé-kevésbé azonos alapelveket valló szabadkőműves csoportokat nevezték), és egyre komolyabb befolyásra tettek szert a brit társadalomban. A páholyokat egyes csoportok később „oriens”-nek nevezték át, de ez ne zavarjon meg senkit, egyszerű nyelvészeti főhajtás ez a Kelet (Orient) előtt.

Mindmáig tisztázatlan mozgatórugók által vezérelve 1717-ben négy londoni páholy a nyilvánosság elé lép. Tagjai egy közös, ünnepélyesen elköltött bőséges ebédet követően (melyre a beszédes nevű londoni Goose and Gridiron, vagyis a Liba és Rostély pubban, egészen pontosan ale-house-ban került sor június 24-én, Keresztelő Szent János napján) nyilatkozatot adnak ki, melyben tájékoztatják a közvéleményt, hogy a négy csoport egyesül és létrehozzák az Angliai Nagypáholyt (Grand Lodge of England, GLE), amely önhatalmúlag minden angol páholy elöljárójának, illetve feljebbvalójának szerepét osztja önmagára.

Furcsa lépés egy titkos szervezettől, ugye? A konteósok szerint persze mindez elterelés volt, hiszen a valóban titkos dolgokat, a még titkosabb tagnévsort és a legtitkosabb valódi terveket sohasem osztották meg a nagyérdeművel, de hogy befogják a kíváncsiskodók száját, ezt a pár tucat nélkülözhető idiótát odadobták a közönség elé, villámhárítónak és lakmuszpapírnak.

Láss csodát, a színre lépőket semmiféle atrocitás nem érte, noha a maszonok körében voltak ilyen előzetes félelmek. A fegyelmezett brit átlagpolgár elkönyvelte őket, mint egy újabb, gentlemanek által létrehozott és látogatott klubot, oszt’ jó napot. A klasszikus kapitalizmus, illetve a Brit Birodalom építése zavartalanul folyt tovább.

Persze akadtak páholyok, amelyek berzenkedtek a GLE nyomulása miatt. Ők később megalakítják a rivális Angliai Ősi Nagypáholyt (Ancient Grand Lodge of England, AGLE), szemben a modernnek (brrrr!) bélyegzett GLE-vel. A két szervezet végül 1813 novemberében összeolvad, létrehozván az Angliai Egyesült Nagypáholyt (United Grand Lodge of England, UGLE).

Az általánosan elfogadott kategorizálási elvek szerint az angol típusú páholyokban elvárás ugyan az istenhit, de azt senki nem írja elő senkinek, hogy melyik vallás szerinti istenben és milyen rítus szerint higgyen az illető. A „reguláris”-nak nevezett angol rendszerű páholyokban hagyományosan kerülik a vallási és a politikai témákat, néhol egyenesen tiltottak. Csak a jegyzőkönyv és a politikai korrektség kedvéért említsük meg, hogy az angolokkal közel egy időben jönnek létre az ír és a skót nagypáholyok is.

3.2. Amerikában

Az Újvilág betelepítésében élenjáró britek már a kezdet kezdetén magukkal vitték a szabadkőművesség gondolatát és gyakorlatát Észak-Amerikába. A gyarmatok függetlenné válását követően az USA-ban is sorra alakulnak a nemzeti páholyok, minden tagállamban egy-egy. Voltak próbálkozások, hogy brit mintára ezeket összeolvasszák, de a kezdeti lelkesedést felváltotta a regionális féltékenység, ezért végül minden maradt a régiben. Pedig még egy olyan Nagymestert is kinéztek maguknak, akivel senkinek nem volt problémája: maga George Washington (meggyőződéses szabadkőműves, Virginia állam Nagypáholyának tagja) lett volna az egyesített USA Nagypáholy első embere.

Talán mondanom sem kell: az USA-ban döntően angol típusú (vagyis reguláris) páholyok működnek – lásd az előző alpont végén olvasható meghatározást.

3.3. Franciaországban

Talán senkit nem fogok meglepni azzal, hogy a nemzetközi szabadkőműves mozgalom legnagyobb belső választóvonala (majdnem törésvonalat írtam) a hagyományos angol–francia barátság mentén húzódik. XXI. század ide, Európai Unió oda, ez a két nagyszerű nemzet évszázadok óta ott rúg alá egymásnak, ahol csak tud, miért pont a szabadkőművesség lenne üdítő kivétel?

1728-ban formálisan is megalakul a kontinentális Európa legrégibb szabadkőműves csoportja, a Franciaországi Nagyoriens (Grand Orient de France, GOdF). Az együttműködés, pontosabban a békés egymás mellett élés a britekkel szépen alakult kereken másfél évszázadon keresztül, mígnem 1876-ban a gallok fogták magukat, és a szekularizált, republikánus eszmék által feltüzelt GOdF kijelenti: tagjai számára ettől kezdve nem kötelező az istenhit, s készen áll arra, hogy ateistákat is soraiba fogadjon. Ez volt az úgynevezett laïcité (világiság) hajnala a szabadkőművesek között.

A britek felszívják a vizet és pikkpakk megszakítják a kapcsolatokat francia kollégáikkal. Azóta a kontinentálisok (avagy liberális, adogmatikus, latin vagy irreguláris szabadkőművesek, ahogy a francia gyökerű maszonikus vonulatot még emlegetik) és az angol regulárisok között a viszony enyhén szólva is fagyos. Egyetlen francia páholy tartotta fenn a hitéletbéli alapfeltételt, regulárisként definiálva önmagát: ez a Francia Nemzeti Nagypáholy (Grande Loge Nationale Française, GLNF).

Ebből talán kikövetkeztethető a másik nagy különbség is a két áramlat között: míg ugye a brit emlőkön nevelkedett szabadkőműveseknél a vallás és a politika tabutémák, addig a franciák semmiféle ilyen korlátot nem látnak fontosnak fenntartani. Szerintük felnőtt, értelmes, szellemileg független és kreatív emberek bármiről beszélgethetnek és vitatkozhatnak, akár páholyon belül, akár azon kívül.

És van egy harmadik különbség is: a franciáknál már nők is lehetnek tagok, amiről az angolok hallani sem akarnak.

Nektek melyik a szimpatikusabb? Oké, nem kell színt vallani, költői kérdés volt.

A vallás(talanság) kérdésében kifejtett, markánsan megfogalmazott véleményük miatt a francia irregulárisok bizony kihúzták a gyufát a katolikus egyháznál is. Az elmúlt két évszázadban több pápa is kötelességének érezte, hogy jól beolvasson nekik. Az első jelek már a francia forradalom idején megmutatkoztak, amikor a szabadkőművesek nyíltan a mellé a forradalom mellé álltak, amely letaszított trónjáról egy, a pápa által felkent királyt, és valami gyanús „szabadság, egyenlőség, testvériség” jelszót tettek magukévá.

A pápák közül is kiemelkedik a meglehetősen konzervatív XIII. Leó, aki 1884-ben a Humanum genus című enciklikájában a szabadkőműveseket, egy kalap alá véve mindet, nemes egyszerűséggel a Sátán szolgáinak nevezi, akik a totális hatalom megszerzésére és az anyaszentegyház megsemmisítésére törekednek.

„… a szabadkőműves szövetkezet másfél évszázad alatt minden várakozás ellenére nagyon elterjedt, s éppoly ravaszul, mint arcátlanul a társadalom minden osztályába betolakodván, egyes államokban az uralmat is magához ragadta.”

Ez az írás lett a szabadkőművesek elleni konteók egyik klasszikussá nemesedett, sokat idézett hivatkozási alapja.

Azóta egy kicsit enyhült a vatikáni szigor, de a gyanakvás nem szűnt meg. 1983-ban XVI. Benedek (akkor még csak Joseph Ratzingerként, kétkezi bíborosi beosztásban) kiad egy egyházi állásfoglalást („Nyilatkozat a szabadkőműves társaságokról”), amely a katolikusok számára továbbra is tiltja a szabadkőműves aktivitást, és előírásai szerint akik mégis ilyesmire vetemednének, azok nem vehetnek részt a szentáldozásban.

Ja, amíg el nem felejtem: a francia orientációt már az 1700-as évek közepétől elkezdték „skót rítusúnak” is nevezni, s manapság inkább már csak így hivatkoznak rájuk. Állítólag egy Andrew Ramsay nevű skót fazon tiszteletére történt ez, aki a hagyományos 3 lépcső helyett (inas-segéd-mester) bevezette a 33 (igen, harminchárom!) fokozatból álló új hierarchikus rendszert.

Gondolom, csak hogy egyszerűbb legyen.

3.4. Idehaza

A Magyar Királyság területén az első páholy 1750-ben jött létre, méghozzá Erdélyben, Brassóban, egy ottani szász ügyvéd kezdeményezésére, noha vannak, akik az Eperjesen, lengyel emigránsok által alapítottra esküsznek. Nálunk is főleg közismert értelmiségiek csatlakoztak, akik közül itt és most „csak” Kazinczy Ferenc vagy Kármán József említésre méltók. Két emberöltő múlva I. Ferenc császár (valószínűleg vatikáni nyomásra) a jakobinusok kivégzése után betiltja a szabadkőművességet. A ’48-as szabadságharc alatt majdnem feltámadnak (maga Kossuth is felkarolta a gondolatot), de aztán jönnek az osztrákok és Világos…

A Kiegyezés számtalan hozadéka közül ki kell emelnünk a páholyok újraengedélyezését. Hazatérnek a szabadságharc emigrációba kényszerített alakjai, akik Nyugat-Európában már átestek a felavatási szertartáson: Türr István, Klapka György, Andrássy Gyula, Pulszky Ferenc. Szaporodnak a páholyok, mint gomba az eső után, a két nyugati rendszer mellett tucatnyi magyar alakul. Az első (még német nyelvű) páholy 1868 októberében jön létre; ez volt az Egység a hazában (Einigkeit in Vaterland). Alig fél év múlva létrejön az első magyar nyelvű is, amely felvette a Corvin Mátyás, az igazságos nevet.

1870-ben az angolszász rítusúak a Jánosrendi Nagypáholyban, a francia/skót orientációjúak a Magyar Nagyoriensben egyesülnek, a szokásos marakodással és acsarkodással. Aztán olyasmi történik, ami példa nélküli a világ szabadkőműves történelmében: 1886. március 21-én a két hazai Nagypáholy félretesz minden ellentétet és egyesül (!!!) a Magyarországi Symbolikus Nagypáholyban, melynek nagymesterévé Pulszky Ferencet választják. Az első hivatalos páholyházat Budapesten 1896 tavaszán avatják, a hatodik kerületi Podmaniczky és Vörösmarty utcák sarkán, egy kifejezetten erre a célra tervezett épületben.

És mielőtt a történeti áttekintést befejezném, szeretném ezt a részt egy példálózó jellegű, a XIX. század végének, XX. század elejének magyar szabadkőművesei nevét tartalmazó listával zárni: Benedek Elek, Heltai Jenő, Bölöni György, Ady Endre, Benczúr Gyula, Kisfaludi Strobl Zsigmond, Kosztolányi Dezső, Wekerle Sándor, Zwack Ákos, Jászi Oszkár, Benedek Marcell, Gundel János, Kernstok Mihály, Kresz Géza, Xántus János, Reinitz Béla, Bláthy Ottó, Kuncz Aladár, Liszt Ferenc, Móra Ferenc, Rózsahegyi Kálmán, Szabó Ervin és még sokan mások.