Jelen

Az új császár

Lucius Calpurnius Piso és Publius Salvius Iulianus consuli esztendejében maius nonaeje előtt négy nappal1

Antiochia, Syria

Nyugtalan tömeg fészkelődött a Forum szomszédságában, a helytartói palota széles lépcsősora előtt. A fehér márvány vakított a napsütésben, ami növelte a jelenlévők ünnepi hangulatát. E pillanatban jól megfértek a hatalmas téren a barna bőrű helyiek a világ minden tájáról besorozott római katonákkal, rőt hajú gallokkal, szőke germán származásúakkal. Legbüszkébben a III. Cyrenaica legio tagjai feszítettek. A hazai egység, megannyi keleti háború győzedelmes hada, a nagy Hadúr „magánhadserege” ma méltán érezhette úgy, hogy a sikert égi jutalom koronázza meg. Még lemezpáncéljukat is alaposan kifényesítették. Talán így még soha nem ragyogott egyetlen vért sem, hogy ezzel is megtiszteljék a nagy vezérüket, akit ma különleges dicsőség ér.

A nép órák óta várakozott, egyre erőteljesebbé vált a nyugtalanság. Hangos kiáltások sürgették meg az eseményeket, de valójában senki sem tudta pontosan, mi fog történni. Csak azt hallották, hogy Caius Avidius Cassius, a Kelet Oroszlánja, az újjászületett Marius, a legfőbb katonai parancsnok ma uralkodóvá magasztosul. Az elmúlt hetek szóbeszéde, hogy az előző nagyságos császár, Marcus Aurelius Antoninus az égbe ragadtatott és istenné vált, nem okozott általános gyászt, bár mindenki tisztelettel adózott a nevének. Ám mostanra a többség már a trón várományosát, az új uralkodót várta nagy érdeklődéssel.

A tér egyik felében dalra fakadtak az emberek. Keleties hanglejtésű énekek csendültek, amit a gyönge szél nem kaphatott szárnyára, így nem vált általánossá a dalolás. Másutt tülekedés, veszekedés támadt, talán az előnyös helyekért vagy az elemózsia miatt, amit a Hadúr hadsegédei osztogattak a jelenlévőknek. A mindenért elégedetlenkedő szírek csaknem összeverekedtek, ám gyorsan közbeavatkoztak a III. legio katonái, hogy legalább ezen a jeles napon ne történjen rendbontás.

Varrestes, a primus pilus, a legfőbb centurio fellépdelt a helytartóság lépcsőjén, hogy jobban lássa az egybegyűlteket. A görög tiszt elégedetten nézett körbe: ezrek hömpölyögtek a téren, várva a nagy beiktatást, az ünneplést. Türelmetlen tömegek kellenek, akiket végül kielégíthetnek a ceremóniával. Adódott ugyan némi ellenérzése, amolyan megmagyarázhatatlan belső nyugtalanság, de most elnyomta a félelmeit. Holnap úgyis jelentkezik a kétely és a feszültség, de ma legyen ünnep, a lehetőségek nagy napja.

Őt is magával ragadta a sokaság lelkesedése. E pillanatban hitt és remélt, hogy jó irányba halad a Vezér útja. Hiszen oly látványos sikerek segítették erre a magas pulpitusra. Minden bizonnyal az istenek akarják, hogy a szír Avidius Serenusok és a latin Cassiusok egyesüléséből származó nagy utód örökölje a birodalmat. Neki, mint mélyen vallásos embernek ugyan voltak fenntartásai. Féltette barátját a rá nehezedő feladatoktól, de leginkább attól, lelke miként formálódik át e végzetes tehertől, s ezért nem szűnt meg imádkozni Cassiusért. Ám ma, itt és most úgy gondolta, ha az istenek ennyire támogatják őt, akkor neki nem kell aggodalmaskodnia. Hiszen a barátja bizonyított is az esztendők során. Ha harcedzett ember kell a trónra, vajon ki lehet nálánál jobb választás? Ezernyi csatát nyert meg Rómának. Ugyan kegyetlen szigorral tartotta össze a seregeit, de olyan katonaságot tudhat a magáénak, amely semmitől sem retten meg és minden ellenséget megfutamít. Emellett bírja a keleti emberek teljes bizalmát, ezzel együtt oly személyiségek támogatását, akik elengedhetetlenek lesznek a hatalma megszilárdításához. Ilyen Lucius Volusius Maecianus, Aegyptus egykori kormányzója, aki a lépcsősor tetején ácsorogva maga is a várakozó tömeget figyelte. Varrestes feléje intett üdvözlésül, amit az idős, szálfaegyenes férfi könnyed eleganciával viszonzott. Maecianus is ama erős kötél, ami biztosíthatja Avidius Cassius terveinek sikerét, hiszen egykor kivételes hatalma volt Aegyptus felett, amelyből jócskán maradt még, s emellett soha nem csalhatja meg őt. Erős kötelék az együttes gyász Maecianus leánya elvesztése iránt, aki Cassius felesége volt. A seb még túl friss, nem hegedt be sem az apa, sem a férj szívében. Varrestes bizonyos volt abban, hogy a Nílus földjének egykori kormányzója lenne az utolsó, aki elfordulna a Hadúrtól.

A tér végébe újabb tisztelgő csoportok érkeztek, akik látni akarták az uralkodójuk diadalát, így már csak a szomszédos Forumon akadt szabad hely, ám onnan az emberek nem láthattak rá zavartalanul a helytartói palota porticusára. Így aki kiszorult oda, szobrokra, emelvényekre, sőt háztetőkre mászott fel, hogy minél jobb rálátást biztosítson magának. Távoli zsivaj csapott fel hirtelen, s amint Varrestes odakapta fejét, még éppen láthatta, amint az egyik kíváncsiskodó lezuhan Fortuna szentélyének tetőszegélyéről. Varrestes kuncogni kezdett magában. A szerencse istennője ma nem hozott szerencsét valakinek…

Még egyszer végignézett az egyre nyugtalanabb tömegen. Az érzelmek felkorbácsolódtak, a lelkesedés türelmetlen vágyakozásba csapott át, hogy láthassák végre leendő uralkodójukat. Itt az idő. Az első centurio megfordult, méltósággal fellépdelt a lépcsősor tetejére, majd belépett a helytartóság oszlopos porticusába.

Elutasította az aranyberakásos díszvértet és a bíborköpenyt. Aescolios, Syria frissen kinevezett kormányzója hiába erősködött, hogy fontos a fényűzés látszata a dicsőség e napján. Hiába mondogatta, hogy e nép számára ragyogás kell, arany csillogása, drágakövek szivárványszíne, mert csak ebből értik a hatalmasság erejét.

– Katona vagyok – dörrent Cassius hangja a hozzá hasonlóan barnás bőrű kormányzó és a mögötte tüsténkedő tisztjei felé. – Caius Avidius Cassius vagyok. A hadvezér. A legfőbb hadvezér Keleten. Most pedig császár leszek. Amióta az eszemet tudom, fegyver volt a kezemben, s mellemen egyszerű vért. Hogyan is tagadhatnám meg magamat? Hogyan is utasíthatnám el most, a legdicsőbb napomon épp azokat a holmikat, amik idáig segítettek?

Maecianus és Varrestes, a legfőbb bizalmasai közeledtek a terem bejárata felől. Apósa még oda sem ért mellé, amikor méltósággal felszegett fejjel beleszólt a vitába.

– Igaza van Aescoliosnak, Caius! Az uralomhoz nemcsak eredmények kellenek, hanem külsőségek is. Ha nagy uralkodó kívánsz lenni, aki megnyeri a népet, akkor cselekedj az ő tanácsa szerint!

Cassius nem figyelt rá, mintha nem is hallotta volna az intő szavakat. Inkább Varresteshez fordult.

– Beszélj, parancsnok!

Varrestes szeme gúnyosan csillogott a titulus hallatán. Cassius szándékosan nevezte parancsnoknak, hogy ezzel is jutalmazza hű, talán leghűségesebb emberét, bár tudta, ez rá nemigen hat.

– Caius, elérkezett az idő. A tömeg a tiéd, megpuhult, mint a főtt hús! Azt teszel velük, amit akarsz. Itt vannak már a barátaink, eljöttek a küldöttségek Armeniából, Pamphyliából és a többi támogató tartományokból is.

A hír hallatán Cassius elégedetten elmosolyodott, majd a többiek felé fordult.

– Látjátok? Mindenki az enyém. Kezemben a Kelet. Kezemben lesz az egész birodalom. Sőt az egész világ. Ezért hát… nincs szükség a külsőségekre, Lucius. Semmiféle trükkre, amit Aescolios erőltet. Díszek és sallangok nélkül leszek császár, az erőm segítségével. Mert csak az erő számít! Ezt ne feledjétek! Most pedig… – A terem másik vége felé mutatott, ahol néhány süveges alak várakozott csendben – …menjenek a papok! Én pedig időben érkezem, ha elvégeztétek az áldozást. És te, Purgo, készen állsz?

Quintus Immotius Purgo, Syria tartomány katonai legatusa lelkesen intett a fejével. Öröm sugárzott róla, hogy maga adhatja át az uralkodói diadémot a vezérének.

– Tudod, Caius – mondta ünnepélyesen elmosolyodva –, nagyon kedveltem a régi uralkodót, szánom is a halálát. A szívembe hasított a hír, amikor magad s katonáid bejelentettétek, hogy nincs többé. Az égiek fogadják be Marcus Aureliust, azt kívánom. De úgy hiszem, te leszel a trónon az, aki igazi, hatalmas Rómát épít. Benned megvan a nagyság, az erő és az…

– Purgo! Elég! – dörrent rá katonatársára Cassius. Akaratlanul is kesernyés epeíz gyűlt a szájába, amit ma, ezen a jeles napon nem akart érezni. – Hagyd az előző uralkodót a férgeknek és az enyészetnek. Egy dolgod van: a jövőbe nézni!

Purgo, aki hatalmát a Hadúrnak köszönhette, ezért hűen szolgálta, most is azonnal engedelmeskedett a parancsnak.

– Igazad van! Egy dolgot látok csak, téged, az Imperatort, akit magam fogok uralkodóvá avatni. Igazán nagy megtiszteltetés. Köszönöm az isteneknek!

– Helyes – bólintott feszülten Cassius, majd intett Purgónak, hogy vegye magához a jelvényeket, és induljon kifelé, a palota bejáratához.

Ketten maradtak, Varrestes meg ő.

– Nagy nap, de félelmetes nap is. – A görög nyugtalan arccal faggatta. – Mit gondolsz, a gazdátlanná vált pannoniai legiók is mellénk állnak, Caius?

Cassius ízlelgette a szót. Gazdátlan…

– A pannoniaiak ostobák… Nincs önállóságuk. Megvezethetők. Mindig is azok voltak. Úgy hiszem, ha elég hangosan kiáltok, meghallanak, hisznek és gondolkodás nélkül engedelmeskednek nekem. Ahogyan a nyugati legiók Galliában meg Hispaniában. S ha ezek is mögém sorakoztak, akkor már csak a római senatus lehet az ellenségem. De ők nem jelenthetnek nehézséget, hiszen magam is közéjük tartozom.

– Bízom benne, hogy egyszerű lesz felülnöd a trónra.

– Római consul voltam, óriási vagyon felett rendelkezem, s e pillanatban hét legio áll a szolgálatomban. Mi kell még az uralomhoz, a legfőbb hatalomhoz? Mások is így lettek imperatorrá. Minden a kezemben van, hogy én is győzedelmes legyek, barátom.

– Győzedelmes… – vigyorodott el Varrestes. Napégette arcából előbukkanó fehér fogai szinte vakítottak. – Mint egy oroszlán. – Ezzel Cassius régi, kopottas mellvértjére bökött, amelyen két, szépen kovácsolt, nagy sörényű oroszlán feszített egymással szemben, üvöltésre tátott pofával. Egykor ő ajándékozta neki.

– Győzedelmes és könyörtelen. A cél érdekében – morogta Cassius, majd büszkén végighúzta tenyerét a régi jó vértjén. Dehogy válik meg éppen ettől a beiktatás pillanatában! Hiszen a jelvénye ez, a talizmánja, a hatalmának legfőbb szimbóluma.

– Megyek… Felség. Nemsokára elérkezik a te pillanatod. Várunk odakinn. – Varrestes az öklét a lemezvértjéhez csapta, azzal távozott.

– Rendben, barátom… Jövök… Hamarosan… – válaszolt Cassius, inkább csak magának.

Újra keserűnek érezte a torkát.

Egyes-egyedül állt magányosan a hatalom tornácán, szemben önmagával, gondolataival, lelkével.

Felség…

…elérkezik a te pillanatod…

Varrestes jól beszélt. A pillanat bizony elérkezett.

Még ha közel sem érzi olyan magasztosnak legbelül, mint ahogy hiszik. Hazugság pillanata az egész.

Egy szemvillanásnyi időre megszédült a belső vádtól. Összezavarodott körülötte minden.

Hatalmat kell szereznie! Bármi áron! Ha ez a lehetősége, akkor így. Mert a gyöngék véletlenül szerzett győzelme soha nem lehet akkora diadal, mintha vérengző oroszlánok járnák a vidéket, akiktől minden test és lélek retteg. Ide pedig oroszlánok kellenek, hogy félelmet keltsenek a világ népeiben. Ha Róma újra a mindenség uralkodója akar lenni, oroszlánokra van szüksége.

Meg kellett tennie!

Eljött az ő ideje!

Egy hang, ami időről időre kísértette immár több mint harminc esztendeje, most ismét megszólalt a fejében, ezúttal jóval cinikusabban, mint szokott:

„Nincs kétségem, hogy Róma egyik legjobb harcosaként tisztelünk majd.”

Emlékképek rohanták meg, hiába tiltakozott ellenük ezen az ünnepélyes órán.

Vajon az vagyok? – kérdezte magától. – Ezek után is Róma egyik legjobb harcosa maradok?

Az elméje gunyoros játékra késztette. Most, amikor a beiktatási ceremóniára kellene figyelnie, gondolatai hirtelen a réges-régi múltba röpítették, hogy megkeressék e mondat gazdáját. Évtizedeket szállt vissza, egyenest Rómába, ahol minden kezdődött. Ahol fiatalon volt egy barátja, akit Catiliusnak hívtak.

És ott volt még egy lány is…

Első visszaemlékezés

Becsvágy és kudarc

Harmincegy évvel korábban2

Róma

1.

A palaestra3 homokján néha vérnyomok is látszottak, de ez valójában senkit nem taszított a gyakorlatozók közül. Akik ide jártak, a „Görögnek” nevezett tornacsarnokba, hogy római szokás szerint naponta eddzék testüket, méltányosnak is véltek némi vérhullajtást. A lelkes ifjak néha szándékosan okoztak sebeket. Maguk futottak bele a tompított kardokba vagy gerelyekbe, hogy utána dicső sérülésekkel büszkélkedhessenek, elsősorban a lányok előtt. Ennek egyedül a palaestra tulajdonosa, Theonides nem örült, mert könnyen perbe foghatták, mivel nem szavatolta a nagynevű patríciusok fiainak biztonságát. Előfordultak már ilyen ügyei, ám ha éppen az egyik senator meg is vádolta, mindig akadtak olyanok a vagyonosok közül, akik mellé álltak, hogy megvédjék. A harc kiegyenlítettnek látszott a bíróság előtt éppen úgy, ahogyan Theonides tornacsarnokában.

Az öreg görög, aki felszabadított rabszolgaként, egykori gladiátorként maga is az izmok és fegyverek bűvöletében élt, mára járóbottal, megroggyant lábakkal vánszorogva jelent meg a csarnokban. Régebben még együtt edzett az ifjúsággal, néha megfricskázta őket azzal, hogy a gyakorlatokat tökéletesebben végezte, s a fegyvert bámulatosabban forgatta, mint a feleannyi idős szenátorgyerekek. Mára azonban győzött felette a köszvény és a régi sérülések okozta gyengeség. Naponta ott tartózkodott a palaestrán, de csupán a legelőkelőbbekkel foglalatoskodott, főként azokkal, akiktől segítséget és védelmet remélt, ha újabb perek szabadulnának a nyakába.

Ha az izmai már nem is működtek megfelelően, azért maradt még szeme a jó harcosokhoz. Mostanában persze csak legyintett. Elkényeztetett, puhány nemes ifjak keresték fel többnyire, akik a kötelező testmozgást lerövidítve, inkább a tornacsarnok medencéjében ázva töltötték az időt. Vagy a már említett módon, álságos viadalokon igyekeztek dicső sebeket ejtetni magukon, hogy henyélve mutogassák, miközben frissítőket és gyümölcsöket rendeltek a rabszolgáktól.

Bezzeg az ő idejében!

Mit tudhatnak ezek az élet-halál harcról, a valódi, végzetes szúrásokról és vágásokról? Mit tudhatnak a kiszolgáltatottságról? Theonides még most, jócskán megvagyonosodva sem felejtette el, mit jelentett fiatalon a számkivetettség, amelyből csak egy lehetősége volt kitörni: ha minél többet és minél látványosabban gyilkol. Pedig nem rendelkezett harcos görög felmenőkkel, s ifjan egészen mást képzelt jövőjének. Kereskedőnek állva atyja üzletét segítette volna sikerre. Ám mégis az aréna lett az osztályrésze, miután gondviselője mélyen titkolt, kétes üzelmei kiderültek. Családját bebörtönözték, őt pedig rabszolgának adták. Kényszermunkát végzett, amíg fel nem figyelt rá valaki, aki megcsodálta izmait, ruganyosságát. Theonides akkoriban meggyűlölt mindent és mindenkit, ezért közönyösen fogadta a változásokat. Halál a bányában vagy halál az arénában: olyan mindegy tán. Ám társai a ludusban4 megértették vele, hogy a bányával szemben itt, a porondon igenis van előbbre jutás, ha kielégíti a nézők vágyait. Felfogta végül, hogy ha jó harcossá válik, egyszer eljöhet a szabadság és a tisztelet időszaka. El is jött. Ma a leghíresebb tornacsarnokot tartja fenn Rómában, vendégei között alig akad lovag ifjonc, elsősorban a legbefolyásosabb ősi családok leszármazottai látogatják, s ha gladiátorszemmel béna is a kezük, merev is a lábuk, aranyaik további jó előmenetelt biztosítanak Theonides csarnokának.

Ilyen volt a kedvence is. Ha megérkezni látta, nagyon vigyázott még az arcvonására is, nehogy kiüljön rá a csalódottság. Ugyanis a mindig szomorkás kinézetű fiatalember gyomorbajosokra jellemző, vékony alkatával, ha igyekezett is helytállni a birkózásban, az ökölvívásban vagy a fegyverek forgatásában, bizony soha nem járt az élen. Ez mindkettejüket zavarta: az ifjút elsősorban, de legalább annyira magát Theonidest is. Mindig is tapasztalta szorgalmas igyekezetét, de a tehetség dolgában hiányok mutatkoztak. Már akkor beteges alkatnak látta, amikor először meglátogatta a palaestrát még az átlagnál is vékonyabb karokkal, erőtlenebb combokkal. Ennek ellenére lelkesen végezte az edzéseket, s hitt abban, hogy olyanná válhat, mint némelyik erősebb fiú. Theonides titkon – hiszen sértés lenne kimutatnia – megsajnálta őt. Egy idő után küldetésének érezte, hogy segítse az erősödését. Ezt az izmai meggyúrásával kezdte talán egy esztendeje, s noha mostanában már bottal kényszerült járni, nem adta fel ezen küldetését.

A gazdag ifjú mindig korán jött. Számtalanszor elmondta a fiatalembernek, ha erős testet akar, adja meg neki a pihenés lehetőségét is. Ugyanis minden büszke férfiúi nagyzolás ellenére az izomzatnak is szüksége van nyugvásra. Ekkor gyarapodik az erő. Ehhez még a szellem hasonló nyugalma is szükséges, így lesz biztos a siker. Ám hiába magyarázta ezt, védence mindig közvetlenül napfelkelte után érkezett, az elsők között lépett a tornacsarnok kövére, hogy folytassa csekély izmainak sanyargatását.

Most is ő volt a harmadik korán kelő, aki bebocsátást kapott a porticus oszlopai között. A szolgák bevezették, levetkőztették subligarra, s elvitték tunikáját meg a díszes köpenyét. Theonides olajozott kézzel várta a gyúróteremben. Mára már rajta kívül senki mást nem vállalt, csak őt, noha régen saját kezével lazította megannyi patricius izmait.

– Hogy aludtál, domine? – kérdezte az ifjútól, miközben mélyen meghajolt. Az érkező komoly tekintettel s elmaradhatatlan főhajtással köszöntötte. Róma egyik legjobb házából származott, ennek ellenére egyedül csak ő üdvözölte ilyen tisztelettel az itt megfordult, nyegle ifjak közül.

– A gondolatok, főként a feladatok néha elzavarják Morpheust. – Hasra dőlt a kemény gyúróágyon, majd megvárta, amíg a két szemrevaló, áttetsző ruhát viselő görög leány végigkeni bőrét az illatos olajjal. Csak utána folytatta. – Pedig gondoltam a tanácsodra, Theonides. Az istenek látják, megpróbáltam.

– De nem sikerült, domine – állapította meg halkan a görög, közben örömmel vette tanítványa szája szegletében azt a tétova mosolyt. – Nem tökéletesen…

– Így igaz. S ha valami nem megy, nem fecsérlek rá felesleges időt, barátom. Hiszen az idő hatalmas érték, még a pénznél is nagyobb. Kezdjük!

Theonides nekigyürkőzött a munkának, s alaposan megdolgozta az ifjú hátizmait, vállgömbjét, karjait, combját. Közben arra gondolt, nagyszerű lehet, ha valakinek nem az aranytallérok jelentik a valódi kincset, hanem Cronos ajándéka. Persze miért is vágyódna a gazdagság iránt egy olyan valaki, aki mindennek bővében van? Bezzeg ő, aki Róma egyik legismertebb edzőporondjának tulajdonosa, bizony nem sokat gondolkodna azon, vajon időt szeretne-e magának vagy kincsektől nehéz ládát a hálószobába, az ágya mellé.

Amint gondolataiból visszatért a feladatához, örömmel tapasztalta, hogy az utóbbi időben mind az ő keze munkájának, mind az ifjú kitartó igyekezetének köszönhetően érzékelhető izomréteg vastagodott a testre. Van remény.

Talán egy jó edzőtárs, egy igazi ellenfél kellene neki, morfondírozott a görög. Egy olyan valaki, aki nem hátrál vissza ellenfele rangjától, s bátran készteti küzdelemre. Hiszen mindegyik patricius óvakodik attól, hogy akár csak megkarcolja őt. Talán éppen ez a baja. Óvják, mint a törékeny tojást.

Eszébe jutott valaki. Fiatalabb, mégis erős és szilaj. Nem ijed meg akármitől, imádja a küzdelmet. Theonides biztosra vette, szemei nem csalták meg vele kapcsolatban: ha felnő, kiváló katonája lesz a birodalomnak.

Hogy is hívják… na!

Avidius… Avidius Cassius. Igen. Az hírlik róla, hogy a nagy Cassiusok leszármazottja, sőt még Heródes királyé is. Ez utóbbit jobban hitte, mert a fiú keletinek látszott barna arcával, sötét, göndör hajával, tüzes tekintetével. Gyors, ügyes kis fickó. Talán kihívást jelenthet védencének, s ezáltal kedvező hatást is gyakorolhat a fejlődésére, ha sikerül edzőpárossá szervezni őket.

Végiggondolta, de úgy döntött, még elmélkedik rajta.

A gyúrás után a gazdag ifjú atletizált egy keveset. Futott a palaestra körül kijelölt gyepsávon, majd tornagyakorlatokat végzett. Lassú volt, mint mindig, mint akinek bizonyos mozgásfajták fájdalmat okoznak, noha az egy évvel ezelőtti teljesítményét nem is lehetett összehasonlítani az ideivel. De még most is volt mit tanulnia.

Theonides e pillanatban döntötte el, hogy összehozza az új fiút vele, lesz, ami lesz.

2.

Mindig vitatkozott.

Atyja szigorú parancsba adta, hogy naponta gyakoroljon a palaestrán. Erősítse magát, mint a rómaiak, hogy ne különbözzön tőlük. Ám Avidius Cassius, aki éppen csak betöltötte a tizenhetedik évét, megkérdőjelezte az állítás helyességét. Felnőttes nyakassággal dacolt minden utasítással szemben. Atyja hiába próbálta büntetésekkel megtorolni ellenkezéseit, ő emelt fővel szállt vitába vele, akár egy öntudatos patricius. Több alkalommal is hangoztatta, hogy nem kívánja a senatorok korcs ivadékait utánozni, hiszen ő több náluk. Az ő ereiben királyok vére csörgedezik, nem áll szándékában hát lealacsonyodni azokhoz, akiket csak a vagyonuk tesz előkelővé.

Végül belátta, hogy a test edzése felszabadító dolog. Izmai gyorsan erősödtek, ahogy rendszeresebben látogatta a Görög Csarnokot, s még az edzőtársai is dicsérték eredményeit. Ahogy sikerei kapcsán egyre népszerűbb lett, megértette, hogy mit akart az atyja, és egy napon elé járult, hogy bocsánatát kérje. Az idősebb Avidius örömét fejezte ki fia belátása miatt. E győzelem után azt az útravalót adta neki: „Caius, több vagy, mint a környezetedben élők, hiszen oly királyi felmenőkkel dicsekedhetsz, amit mások még álmodni sem mernek maguknak. Azonban itt rómainak kell lenned. Sőt rómaibbnak a rómainál, hogy érvényesülj, fiam. Ahogyan én is teszem. Nekünk többet kell bizonyítanunk, jobban kell harcolnunk, hogy révbe jussunk.”

Amint a fiús hév csitult a lelkében, felfogta, hogy atyja, az egykori katonai parancsnok milyen erőfeszítéssel küzdötte fel magát arra a méltóságra, amelyért még Pius császár is elismerően szól róla. De titkon megfogadta azt is, az ő előmenetele gyorsabb lesz és kevésbé alárendelt. Megesküdött magának, nem lesz alázatoskodó és szent életű csak azért, hogy ezek befogadják a köreibe.

Valami megváltozott. E fogadalom után már nem egy magának való fiú lépett be az ajtókon. Magabiztosabban érkezett mindenhová, így az emberek hamarosan másként néztek rá. Ez történt a Görög Csarnokba tett legközelebbi látogatása alkalmával is.

Szokásos lendülettel kezdte gyakorlatait azon a reggelen. Erőnek sosem volt hiányában, bármikor túlszárnyalta a korabelieket, még a nála idősebbeket is súlyemelésben, futásban vagy úszásban. Lándzsája minden alkalommal célba talált, kardjának hegye soha nem bukott ernyedten a föld felé. Kemény kézzel tartotta a markolatot, ami úgy simult a kezébe, mintha az istenek is vívónak teremtették volna. Már tizenhét évesen kész harcos volt. Úgy érezte, bármelyik legióban megállná a helyét. Olyan előnnyel rendelkezett, ami a többieknek még aligha adatott meg: jól bánt a lovakkal – ez nemigen volt mindennapos dolog Rómában –, és ügyes lovasnak mondhatta magát. Atyja vére ez, a régi kemény katona öröksége, amit magában hordoz. Egyre büszkébb volt rá.

Csak akkor hagyta abba teste erőltetését, amikor a „nyamvadt görög”, ahogy magában nevezte Theonidest, mellébicegett.

– Jó. – Az öreg a fülébe lihegte e szót. Cassius már egy ideje észrevette magán, hogy idegesíti, ha valaki túl közel jön hozzá. A görög ilyen volt; minden tanítványát megérintette, némelyiket megölelte vagy biztatóan vállba paskolta, de mindenkihez hozzáért valamilyen formában. Cassius gyűlölte ezt; minduntalan hátralépett, ha Theonides közeledett felé. Ezúttal is kitért a marok elől, ami a vállát vette célba.

– Jó vagy, fiam, egyre jobb. Az apád büszke lehet rád.

– Az is. Ő se forgatja ám rosszul a kardot.

– Ó, persze! Hallottam az idősebb Avidius sikeres katonai szolgálatáról. Mindenki csak jót mondott róla. Most is, amikor a császári hivatalban tevékenykedik. De hagyjuk atyádat, fiú. Nekem te kellesz. A harciasságod. A győzelembe vetett hited. A szilárd lelked.

– Mit tervezel, Theonides mester? – Cassius szembefordult az öreggel.

– Semmit. Semmi különöset. – Az öreg színpadiasan az ajkát biggyesztette. – Csak tudni szeretném, ki mernél-e állni egy nálad jóval idősebbel?

Teleszívta a tüdejét. Végre! Talán most megmutathatja valódi tudását. Eljött az ő ideje!

– Szívesen. Ki az ellenfél?

Theonides hátramutatott egy magányosan gyakorló fiatalember felé. Magasabb volt, mint ő, de véznább, fejletlenebb. Világosbarna, göndör fürtjei remegtek, miközben kardjával támadta a bábokat, hogy gyakorolja a megfelelő döfést. Kicsit lassú, gondolta Cassius, miközben elmosolyodott.

– Legyen akaratod szerint, mester.

– Ismered őt?

– Nem. Ismernem kellene?

– Nem. Egyáltalán nem érdekes, hogy ki az ellenfél. Bizonyára atyád is ezt mondja mindig. Csak a győzelem fontos, bárki emeli rád a kardját. Várj itt! – Az elégedett görög odabicegett a szóban forgó alakhoz. Valamit pusmogtak, közben az illető ránézett és illendően meghajolt felé. Cassius nem tudta mire vélni ezt az eleganciával teljes mozdulatot, ezért ő is hasonlóképpen válaszolt, majd elfordult, mert úgy vélte, felesleges egymásra bámulniuk. Ha akar valamit, úgyis odamegy hozzá.

Ez hamarosan meg is történt.

– Salve5 – köszöntötte a fiatalember. Cassius méltányolta, hogy a szükségesnél nem jött közelebb hozzá, csupán Theonides ölelte meg kettejüket. – A nevem Catilius Severus – folytatta cinikus mosollyal, mintha felismerést várna.

– Caius Avidius Cassius – biccentett ő is. Örömmel tapasztalta, hogy a Catilius nevű nem nyújtott kezet. A mosolygása okát ugyan nem érette, de nem is nagyon törődött vele. – Theonides mester azt mondja, nem kell ismernem az ellenséget, csak le kell győznöm. Megfogadom a tanácsát.

– Jól teszed, fiú. Értelem és hűség lakozik ennek az embernek a szívében, bölcs dolog megszívlelni a szavait.

– Köszönöm kioktatásodat, de nem vagyok fiú. – Cassius hidegen bámult idősebb társára. – Férfi vagyok, már jó ideje van felnőtt-tógám. Bármikor harcba szállhatok Rómáért, mert nem vagyok már gyermek. Így aztán veled is harcolhatok.

– Ó! – mosolyodott el megint Catilius. Meghajolt előtte, ám felfedezhető volt mozdulataiban valamiféle játékosság, ami nem tetszett Cassiusnak.

– Gúnyolódsz velem? – kérdezte éllel.

– Ugyan, dehogy! Miért is tenném? Nincs okom senkivel gúnyolódni, akit csak most ismertem meg, s valójában azt sem tudom, kicsoda. Bár azt látom, hogy bősz vagy és elszánt. No, meg harcias! Honnan ez a kérlelhetetlen szilajság?

– Miért kérdezgetsz? Inkább gyakoroljunk. Ha szópárbajra kellek, talán válassz mást! – Cassius végignézett rajtuk, s nem rejtette el nemtetszését.

– Jó házból való ifjút véltem felfedezni az imént. De lehet, hogy tévedtem. Lehet, hogy megcsalt a szemem – válaszolt Catilius helyett a görög, majd belekarolt a fiatalemberbe, hogy visszakísérje a gyúrópadokhoz.

Cassius idegesen bámult utánuk, noha örült, hogy magára hagyják. De a kíváncsiság mégsem hagyta nyugton.

– Várj… – szólt utánuk. – Azt mondtad, harcost keresel… Ha így van, akkor még mindig akad itt egy.

– Harcos? Tudod, milyen az? A jó harcos mindig kész a küzdelemre, fiam. Nem sérti meg és nem meneszti az ellenfelet.

Cassius dühében odacsapta a gyakorló fakard hegyét a földhöz. Le is hasadt egy szilánk a fegyverről.

– A harcos elsősorban arról ismerszik meg, hogy uralkodik az indulatain, fiam – fordult vissza hozzá Theonides, s vele Catilius is.

– Nem vagyok a fiad, uram, de a kardom bebizonyíthatja, hogy harcos vagyok.

– Biztosan? Hiszen kicsorbult, lehasadt. Ilyen harcost könnyű megverni, igaz, Catilius?

Az idősebb fiú elmosolyodott, közben kivillantak szép, gyöngysorra emlékeztető, fehér fogai. Bizonyára esténként zsályalevelekkel dörzsöli őket a tükör előtt. Micsoda puhány, nyögte magában Cassius. Még egy tőrrel is legyőzné! Az első, amit tenne vele, hogy sarat tömne a szájába, hogy a fogai feketék legyenek. Piszkosak, szuvasak, mint a köznépé. Ellenszenvet érzett ez iránt a Catilius iránt, de nem tudta megmondani, miért. Talán a fölénye és a könnyedsége miatt, ami elárulta, hogy az élet napos oldalán született, ahol soha nem kellett semmilyen nehézséggel szembenéznie. Ugyan ő sem tudhatja magát szegénynek, sőt… De naponta eszébe jutott, milyen áron jutott el odáig a családja, hogy ő is a római gazdagok testedzésein vehessen részt.

– Nem tudom, mi olyan vicces, uraim – vetette oda nekik. – De úgy gondolom, egy hasadt végű rudius is lehet veszélyes fegyver. Persze ahhoz olyan fegyverforgató kéz kell.

– A tied ilyen? – kérdezte Catilius.

– Meglehet, uram. Talán ki kellene próbálnod, hogy tudd. Csak szólnod kell.

– Szólok hát… – biccentett Catilius. Máris előhúzta a fakardját, s felemelt egy pajzsot a földről. Cassius követte a példáját. A görög biztatóan vállon verte mindkét neveltjét, majd hátraugrott, hogy ne akadályozza az ifjakat a versengésben.

Cassius szabad utat engedett a haragjának, ahogy szokta. Olyan sebesen rontott az idősebbre, hogy Catilius hirtelenjében védekezni is alig tudott a fapenge ütése, szúrása ellen. Lassú volt, kétségtelenül, de nem annyira, mint ahogy elsőre gondolta. Cassius azt vette észre, hogy élvezi, ahogy a megfontolt, idősebb fiú észhez tér, hárít a pajzsával és harcolni próbál. Mozgása valamelyest felgyorsult, mintha tehetsége lenne hozzá, hogy felvegye a küzdelem ritmusát. Ám őt nem érhette utol.

– Szép! – lelkendezett a görög a palaestra homokján kívülről. Néha tapsolt is örömében, amikor egy-egy látványos támadást vagy védekezést látott. Cassius pedig egyre inkább meg akarta nyerni magának e két ember elismerését.

Végül sikerült térdre kényszerítenie az idősebbet. Egy ügyes összecsapást követően Cassius csavart egyet a pengéjén, amitől kifordult Catilius kezéből a fakard, és az ifjú térdre rogyott a homokban. Cassius föléje állt, kihúzta magát, és ellenfele nyakának szegezte a fegyverét. Fekete hajcsigáiból bőven csurgott az izzadság, ahogyan a legyőzött fél világosbarna fürtjeiből is. Nehéz verítékszag feszült közéjük.

– Nagyszerű volt, fiatal urak! Nagyszerű küzdelem! – Az öreg megint tapsolni kezdett, ám valami fondorlatosság még most is ott rejtőzött a hangjában, amit Cassius nem tudott megfejteni. De nem is törődött vele. Hisz legyőzött egy nálánál idősebb nemest, most csak ez számít. Ráadásul közönsége is akadt: a csarnok korán kelő ifjai mind abbahagyták a maguk gyakorlatait, hogy az ő harcukat figyeljék. Némelyik még közelebb is jött, hogy jobban láthassa a kardforgatást. Cassius diadalmasan fintorgott feléjük.

– Szívesen látnálak küzdeni benneteket máskor is – mondta a görög. – Jók vagytok együtt.

– Hogy érted ezt? – kérdezett vissza Cassius. Hangja csípősre sikerült, hiszen úgy vélte, ma itt ő az egyetlen igazi harcos.

– Jók vagytok mind a ketten, és ezzel segíthetitek egymást a továbbfejlődésben. Te, Avidius Cassius uram, erőből harcolsz, lendülettel, győzelemre törve. Ez példás jellemre, igazi hérosz erejére utal. Ám az ellenfeled megtaníthat arra, hogy gondolkodj is az összecsapás közben. Taktikázz. Ebben volt jobb Catilius uram. Így a harcotok kiegyenlítettnek hatott. De ha folytatni kívánjátok, nincs akadálya. Ha valahol, hát itt van méltó helye a küzdelemnek.

A görög behízelgő fintora arra serkentette, hogy újra megmutassa erejét. Intett Catiliusnak, hogy emelje fel a homokból a fakardot. Az idősebb fiú örömmel vette az újabb küzdelmet. Összecsapásuk természetesen megint Cassius lehengerlő győzelmével végződött, de kezdett titkon egyetérteni a göröggel. Catilius valóban megfontoltabb. Nem mozdul feleslegesen, csak annyit, amennyire szüksége van a védekezéshez vagy a csekély támadásaihoz. A gyengébb test bölcsessége ez, hogy ne fulladjon ki idő előtt. Valószínűleg ezért bír olyan sokáig ellenállni neki. Ezt talán érdemes megtanulnia tőle. Még hasznát veheti.

Fújtattak az arénában, mint a bősz bivalyok. Egyre többen gyűltek köréjük, és most már hangosan biztatták őket a harcban. Többnyire a Catilius nevet hallotta emlegetni, de örömére szolgált, hogy jó néhányan neki szurkoltak.

A harmadik küzdelem előtt egy szolga sietett be a porondra, majd valamit súgott Catilius fülébe. A fiatal arcról lelohadt a felszabadult mosolygás, helyére komoly felelősségtudat ült. Amint a szolga távozott a körükből, Catilius hozzá és Theonideshez fordult.

– Most mennem kell. De holnap is van nap. Ha van kedved a folytatáshoz, itt megtalálsz.

A búcsúzó ellenfél kedves mosolyának Cassius sem tudott ellenállni, maga is ránevetett, majd bólintott, hogy itt lesz.

Pezsgett a vére a harctól. A lelke megtelt diadallal, hogy győzött egy idősebb, láthatóan befolyásos ellenfél felett, ám leginkább az tette büszkévé, hogy elismerő pillantások vették körül. Ma elért valamit. Dicsőség övezte, ami mindennél többet jelent. Mámor fellege úszott a tekintete elé, szinte megemelkedett ettől a csodálatos érzéstől. Ezért érdemes élni!

Meghallgatta még a görög elemzését a kardforgatásáról, meg néhány jó tanácsot, de csak fél füllel. Egyedül azzal törődött, hogy a tornacsarnok látogatói most megtudhatták, milyen erős ellenfél. Amint az öreg befejezte, ő keményen folytatta a gyakorlatozást, izmainak edzését. Súlyokat emelt, néhányszor végigügetett a csarnokot körbeölelő füvön, majd minden gyakorlatot újrakezdett. Még erősebb akart lenni, hogy végül legyőzhetetlen lehessen. A legjobb katona, akit valaha látott Róma.

3.

Imádta a rabszolgavásárt. Ha tehette, a Görög Csarnokból hazafelé mindig útba ejtette az Amphiteatrum Flavium6 környéki utcákat, ahol szinte naponta sorakoztak fel az eladásra várók. Apja nehezményezte, hogy érdeklődik e dolgok iránt. Számtalanszor elmondta neki, a jó katona nem abban leli gyönyörűségét, hogy elveszi mások szabadságát. Annál még az is tisztességesebb, ha megöli az ellenségét. Cassius ezzel sem értett egyet. Heves vére azt diktálta, minden hatalom a győztesé, így az elfoglalt területek népének sorsa is annak kezében van. A győzelem zamatát érezte a szájában, ha ezeket az embereket minden joguktól megfosztva felsorakozni látta. Így kell lennie. Ha Róma uralkodik a világ felett, és legyőzi ellenségeit, annak legyen látszata.

Tüzetesen végignézte a rabokat, némelyiknél el is időzött. Az izmaikat bámulta elsősorban, s nemegyszer azon kapta magát, ahogy végiggondolja, neki hogyan lehetne a kiszemelt illetőhöz hasonló alkata. Terveket készített magában, amiket a következő napon, a palaestra súlyzói között meg is valósított. Ezeknél persze sokkal nagyobb örömöt jelentett a női rabszolgák megvizsgálása. Számtalanszor eldöntötte, félrerakott pénzéből titokban vesz magának egy vonzó lányt, aki egyedül csak az ő kedvére tesz. Ehhez persze külön lakást is kellene szereznie a város szélén, ám még nem rendelkezett akkora vagyonnal, hogy ezt a családja tudta nélkül biztosíthassa magának. De ha megtalálja a megfelelő szolgát erre a szerepre, meg fogja vásárolni és megoldja valahogy a rejtekhely kérdését is, hiszen testében izzott a vágy, hogy saját kéjnője legyen. Titkon számtalanszor tette már tiszteletét a Suburra jobb házaiban, ahol az ott kéjelgő asszonyok közül néhányan meg is szerették és visszavárták. De egy idő után émelygés fogta el a gondolatra, hogy ugyanabban az ágyban hever, és ugyanabba a testbe engedi magját, amelybe egy órával korábban talán egy kiszolgált katona, egy kereskedő vagy egy tisztátalan idegen, s ahogyan egy óra múltán ismét más fogja tenni őutána. Felhagyott e házak látogatásával annak reményében, hogy hamarosan olyan lakás és olyan ágy fogadja, benne olyan asszonnyal, aki csak rá vár.

Ezzel az elhatározással szemlélte meg a mai kínálatot. Ébenfekete szépség vonta magára a figyelmét. Akár egy kecses africai párducnak, úgy remegtek testének izmai az emelvényen, csípeje pedig hívogatóan imbolygott. Rövid, göndör haját vörösre festette, hatalmas aranykarikák lógtak a füléből és az orrából. Mezítelen keblei vadul táncoltak, hogy figyelmet keltsenek a bámészkodók között. Cassius gerjedelmet érzett, de nem fekete bőrű asszonyra vágyott. Csak kíváncsiságból kérdezte meg az emelvény mellett álló kereskedőt, hogy mennyit kér a nőért, de sokallta érte az árat, amikor megtudta. Továbbsétált. Vörös hajú gall nőt láthatott, utána egy elítélt fekete hajú asszonyt, de akadtak szőke hajú ikerlányok is, alig kinőve a bakfiskorból. Ezek nem keltették fel az érdeklődését, hiszen lapos, majdhogynem éretlen testek voltak, s arcuk nem sugallt vágyakozást. Cassius számára a leggerjesztőbb az érett, buja test felkínálkozása volt. A vágyódó asszonyi tekintet, az epekedő ajkak, a mindent elsöprő kívánalom. Ilyet nemigen találni a rabszolgapiacon.

Csalódottan visszasétált a férfiak pódiuma felé, hogy inkább az izmokban gyönyörködjön, ha már mást nem talált. A nézelődők között hirtelen megakadt a szeme három csuklyás alakon, akik méretüknél fogva akár gyerekek is lehettek. Nem furcsállta ugyan, hogy nála fiatalabbakat is érdekelhetnek a rabszolgák, de úgy érezte, valami nincs rendben velük. Figyelni kezdte őket a távolból.

A csuklyások elvegyültek az emberek között, miközben pusmogva bámulták a rabszolgákat. Egy fekete bőrű, mogorva tekintetű óriás előtt időztek leginkább, aki megvetően tekintett rájuk. Nyilvánvalóan nyakas természet lehetett, hiszen csuklóit egy fagerendához láncolták. Azok hárman azonban nem rettentek meg tőle; egyikük – a legmagasabb – ujjal mutogatott a rab ágyékkötője felé, ami alig takarta el méretes férfiasságát. Kuncogás hallatszott.

Cassiusban gyanú ébredt a csuklyások kiléte felől, ám váratlanul más dolog vonta el a figyelmét. A sétálgató, zömében férfiakból álló nézelődők között egy magas férfi nyomult előre, egyenest a csuklyások felé. Cassius maga sem értette, miért figyel fel rá szinte ösztönösen, de ahogy egyre közeledett, nyomban tudta, hogy rosszban sántikál. Egészen biztos lett benne, hogy az illető piaci zsebmetsző, aki a leggyengébb áldozatra vadászik. Közelebb ment hozzá, közben gyorsan előhúzta tunikája alól a mindig keze ügyében lévő tőrt.

Az alak, amint a csuklyások közelébe ért, hirtelen meglódult. Elszaladt a három bámészkodó mellett, s közben futtában kirántott valamit a legmagasabbik ruhája alól. Cassius azonnal az útját állta. A tolvaj, kezében az elorzott erszénnyel, megrémült a tettenérés miatt. Küzdeni próbált, ám Cassius könnyedén leteperte. Izmai ösztönösen működtek, amikor öklével arcon vágta, hogy ne fickándozzon a keze alatt. Kését a torkának szegezte, közben az arcába ordított:

– Ide azzal, amit elloptál! Ma börtönben végzed!

A bűnös nem adta meg magát azonnal, ezért Cassius újra megütötte. Ettől amaz belátta, hogy jobb engedni az erősebbnek, ha már nem tud elmenekülni a szorításából. Cassius éppen diadalmaskodott volna, ám egy parancsoló hang, méghozzá egy nőé, megállította.

– Hagyd őt! Hadd menjen!

Felnézett, kereste a hang gazdáját. A legmagasabb csuklyás alak beszélt hozzá, de nem fedte fel a kilétét a csetepatéra összegyűlt emberek előtt. Feléje intett, majd a két másikkal együtt sebtében arrébb sietett az embergyűrűből.

Cassius megragadta az elrabolt erszényt. Ennyi maradt csak a dicsőségből, a tolvaj ugyanis kihasználva a zavart kereket oldott. Ő azonban elindult a csuklyás hölgy után, hogy visszaszolgáltassa az elrabolt holmit, de maga se tudta, mit remél ettől. Egyszerűen kíváncsi volt a különös helyzetre.

Jóval arrébb érte őket utol. Itt már nem sétálgatott senki, az Amphiteatrum Flavium rabszolgakapuja látszott csak, meg néhány koldus a földön, amint száraz lepényt rágcsálnak.

– Ez a tiéd – nyújtotta a lány felé az erszényt, aki nem nyúlt érte, a csuklyája rejtekéből kandikált rá. A két másik még hátrébb húzódott az árnyékba.

– Mitől félsz? Miért nem veszed el? – lépett közelebb Cassius. Amaz hátrálni kezdett, aztán mégis erőt vett magán, és az erszény után nyúlt.

– Köszönöm neked, ifjú, hogy megvédted a tulajdonomat – mondta. Amint megfogta az erszény nyakát, Cassius ujjaival megérintette a fehér csuklóját. A lány visszakapta a kezét, s dacos pillantással korbácsolta őt a kámzsa alól. Ám Cassius nem ijedt meg; huncutul ránézett, majd újra odatartotta az erszényt. Ő lepődött meg a legjobban, amikor az ismeretlen még egyszer megragadta a holmiját, de mintha mégis benne lenne a játékban, ezúttal nem húzta el a kezét. Cassius újra megérintette a csuklóját, ám most nem kapott haragos pillantást.

– A nevem Caius Avidius Cassius – mondta neki. A lány erre hátracsapta a csuklyát, és kihúzta magát.

– Köszönöm a bátorságodat, kedves Cassius. – Míg beszélt, szemei félreérthetetlenül mosolyogtak. – Büszke lehetsz magadra, hogy megmentettél egy nemes hölgyet Róma forgatagában.

– Büszke is vagyok! – húzta ki magát Cassius. – De még büszkébb lehetnék, ha megtudhatnám nevedet, szép hajadon.

– A nevem… – Az ifjú hölgy ajka hirtelen megfagyott. Cassius biztosra vette, hogy nem a valódi nevét fogja hallani. – A nevem… Annia… legyen ez elég.

– Elég hát, hisz szépséges arc párosul hozzá. Mi kellhet más egy férfinak?

– Férfinak! – kacagott fel Annia. Cassius felháborodottan szóra nyitotta a száját, hogy hangot adjon a sértettségének, ám a lány megelőzte: – Nos, igen, férfias cselekedet volt, amit tettél, ezért hát férfi vagy… a szememben.

Cassius szájára fagyott a tiltakozás, ahogy az utolsó szavakat meghallotta. Megborzongott. Mintha villám csapott volna belé a hallottaktól, olyan igézően búgtak a hangok a dús, kívánatos, vörös ajkak közül. Belemeredt Annia szemébe, ami egy pillanatra vágyódást mutatott, s ez felgerjesztette őt. Pontosan ezt a pillantást kereste minden nőben, ezt a kacér, hívogató tekintetet. Kiszáradt a torka, nem tudott szóhoz jutni. A lány vonásai arról árulkodtak, pontosan érti, mi zajlik benne, mintha nagy tapasztalattal rendelkezne e téren.

Cassius attól tartott, hogy Annia, befejezettnek tekintve a találkozást, távozik. Azt mondta, ami először eszébe jutott, hogy marasztalja.

– Miért nem engedted, hogy a tolvaj méltó büntetést nyerjen?

Az ifjú hölgy ismét ránézett, ami megint nem maradt hatástalan.

– Nem akartam feltűnést. Ha a városi katonaság idejön, nekünk is kellemetlen kérdéseket tehetnek fel.

– Miért, kik vagytok ti? De leginkább te érdekelsz. Ki vagy?

– Egy gazdag villa kertjébe zárt virág. Ez vagyok. A többi nem érdekes.

Cassius hirtelen arra gondolt, mennyire szeretné a maga kertjében tudni ezt a virágot.

– Minden érdekes. Ha már a szeszélyes istenek idesodortak, hogy segítsek.

A cohortes urbi7 egyik egysége trappolt el a közelükben, szerencsére nem vették észre őket, ám Annia láthatóan megijedt.

– Most mennünk kell! Köszönöm, hogy segítettél.

– Láthatlak még?

A lány nagy, meleg, barna szeme tagadást sugárzott.

– Hidd el, semmi értelme. Jobb, ha elfeleded ezt a találkozást.

– Nincsenek véletlenek, Annia! Hiszek ebben.

A lány a társai felé fordult. A két másik még jobban eltakarta az arcát a kámzsával. Annia is felöltötte a magáét, hogy utánuk induljon.

– Kérlek, várj! Úgy látom, a rabszolgavásár téged is annyira érdekel, mint engem. Talán holnap is megnézed az új árut, ugyanebben az időben…

A lány óvatosan körülnézett, majd tétován visszafordult:

– Meglehet – ezzel a barátnői után sietett.

Cassius egy darabig még bámult utána. Maga sem értette, mi ütött belé. Testi vágyai érett nőt kívántak, idősebbet, tapasztaltat, aki buja élménnyé teszi a vele töltött időt. Annia, bár fiatal volt, teste fejlettnek látszott. Amennyire a rajta lévő kámzsás cucullus láttatni engedte a vonalait, keblei finoman domborodtak a ruha alatt. Ugyanakkor teljesen érett nőnek sem lehetett nevezni. Vérforraló tekintete viszont, amelyben az ősi asszony vágyódása izzott, mindenért kárpótolta.

Találkozni akar vele. Találkozni fog.

Aludni is alig tudott a két fontos élménytől, ami a nap folyamán érte.

A Catiliusszal vívott harca és a találkozás Anniával.

Milyen szerencsés! Őseinek lelkei rátekintettek, utat mutattak. Talán éppen most jelölik ki azt az ösvényt, ami a csodák mezejére, a magasságba, a halhatatlanságba vezeti. Mindig arra vágyott, hogy útja felfelé íveljen, nagy célok felé. És minél hamarabb. Tisztelte ugyan az atyját, azonban soha nem értette meg, hogy miért hű a régi eszmékhez, miért alázatos, miért elégszik meg a lassú sikerekkel. Vele szemben neki nincs ideje arra, hogy lassan építkezzen, s idős korára csak egy átlagos előmenetelt mutathasson fel magának. Az apja ugyan köztiszteletnek örvendett, mindenki szerette, de az ősi patriciusokhoz mért vagyonnal alig, valós hatalommal pedig egyáltalán nem rendelkezett. Ő nem így akar élni. Neki minden kell. S minden most kell, vagy legalábbis minél hamarabb. Amikor atyja megrótta, mert türelmetlen, kapkodó, egyszerűen kinevette az öreget. Néha már igazán elege volt ezekből az idejemúlt szentbeszédekből.

Jó útra lépett, érezte. Ez az ő iránya. Ha Catiliust minduntalan legyőzi a küzdőtéren, egyre befolyásosabb barátok veszik körül. Ebből még nagyon sokat nyerhet.

Ha pedig Annia kegyeibe férkőzhet… nos, akkor…

Forróság futott végig rajta a gondolattól. Megszerezni magának egy ilyen szépséget több mint egyszerű kihívás. Akár életcél is lehet. Az a lány… ahogyan néz… ahogyan tartózkodva kínálja magát… mintha nem is emberi lény lenne. Talán maga Vénusz született benne újjá.

Félig ébren szövögette terveit, ezért fáradtabbnak érezte magát reggel, mint ahogyan este lefeküdt. Mintha kőkolosszus súlya nehezedne karjaira és lábaira, emelni is alig bírta őket. Talán okosabb lett volna otthon maradni délelőtt, hogy kipihenje magát, ő azonban hallani sem akart erről. Hisz várja a porond, rajta Catiliusszal.

S utána várja a rabszolgavásár…

– Csak nem valami kikapós fehérnép ágyában töltötted az éjszakát, fiam? – kérdezte a görög, amikor meglátta.

– Ennyire látszik, hogy nem aludtam sokat? – válaszolt vissza gunyorosan. Nem várta meg Theonides intelmeit a mértékletességről, azonnal nekiállt megmozgatni a testét, miközben szemeivel lopva Catiliust kereste a csarnokban.

Már ott volt. Hullámos haja verítéktől csepegett, tehát legalább egy órája sanyargatta az izmait. Vékony teste csillogott az izzadságtól, ahogy a bronzsúlyokat emelgette, majd egy szalmabábun gyakorolta az ökölvívást. Két ütés között megérezte, hogy nézik. Feléje fordult, majd az ellenállhatatlanul nyájas mosolyával köszöntötte. Cassius hasonlóképpen üdvözölte, de nem ment oda hozzá. Úgy érezte, mint erősebbnek, győztesnek, tekintélyt kell tartania. Ha küzdeni akar, jöjjön ő. Felé sem nézett többet, de amíg a maga gyakorlatait végezte, egyre csak azt várta, Catilius mikor hagyja végre abba a szalmazsák püfölését.

Legalább egy órát kellett várakoznia, ami maga volt a kínszenvedés. Szinte remegett a türelmetlenségtől, hogy mikor mutathatja be újra harci tudását a többiek előtt, s mikor alázhatja meg ismét az ifjú uraságot. Ez idő alatt majdnem megszegte önmagának tett fogadalmát, s kétszer is csaknem odament hozzá, hogy maga szólítsa fel a küzdelemre. Ám mindig győzött az önbecsülés.

Végül Theonides hozta meg a jó hírt, amint lassan odabicegett mellé, majd nem túl nagy lelkesedéssel megkérdezte:

– Készen állsz ismét összemérni erődet az ifjú Catiliusszal? Bár én azt mondom, nem állsz készen. Ma nem vagy formában.

– Meg se hallom a varjak szavát! – nevetett fölényesen Cassius. Eldobta a kendőt, amivel a nyakáról itatta fel az izzadságot, majd a fakardjáért nyúlt. – Mindig készen állok a harcra!

– Harcra mindenki készen állhat. De nem mindegy, hogyan végzi be. Vigyázz hát, nehogy megsérülj vagy magad okozz sérülést.

Nem is figyelt a károgásra. Büszkén düllesztette ki mellkasát, s felemelt fejjel indult a küzdőtér homokja felé. Catilius már ott várta, hanyagul lóbálta a fakardot, mint valami komolytalan játékszert. Még látni is rossz volt a fegyver iránti tiszteletnek ezt a hiányát. Ő nem tett soha ilyet, még egy fakarddal sem. Megsuhintotta a sajátját, forgatta a kezében, mintha valódi, vérengző penge lenne, életet kioltó, győzelemmel és hatalommal felruházó varázseszköz.

A görög tapsának jelzésére egymásnak estek. Kétségtelenül gyengébben harcolt, mint tegnap, de még így sem győzhette le a gazdag fiú. Ám amannak azért sikerült olyan előnyös támadásokat kieszközölnie, ami megnyújtotta kettejük küzdelmét, miközben olyan látványosságot kínáltak ezzel a porond körül álló ifjaknak, amire senki sem számított, még Theonides sem. Lihegve támadtak és védekeztek a rajongók fülsiketítő zsivajában. Akár a gladiátorok, akik az életükért harcolnak. Elzuhantak a homokban, felugrottak vérszomjas küzdőkként, s fújtattak, mint megvadult ragadozók. Végül megint Cassius nyert, de győzelmét ezúttal leginkább a véletlen eredményezte, semmiképpen nem a fölény.

Dühös volt, hogy gyengébbnek bizonyult, mint előző nap. Keserűnek érezte a veszteséget, hisz valóban az volt: veszteség – kicsúszott a kezéből a frissen szerzett tekintély. Nem győzték le, de a saját szemében kudarcot vallott ezzel a majdnem döntetlennel. Ez nem történhet meg még egyszer! Küzdenie kell, kegyetlenül!

Catilius távozott, mielőtt ismét összecsaptak volna. Ugyanaz a szolga jött el, mint aki tegnap megakasztotta a visszavágójukat. Ellenfele – most jobban megnézte magának – valóban elkomolyodott a hírektől, amit a fülébe suttogtak, mintha mindaz, amit eddig tett itt, az edzőporondon, csak játék lenne, ám amit hall, az a léte lényege. Pedig testközelből jól látható volt az az élvezet, ahogy küzd, s ahogy vékony teste erővel telik meg, hogy legyőzze a szemben állót. Ma hitt a győzelemben, s majdnem elérte: Catilius ma oroszlán volt! S talán, ha nem szólítja el a szolga fontoskodása, a következő mérkőzésen végérvényesen föléje tornyosult volna.

Be kellett látnia, hogy ő sem sebezhetetlen. Ebből megint tanult: acélosabbá kell válnia, ha Róma vitézeinek legjobbja akar lenni.

Ahogy nézte a távozót, aki ismét feléje biccentett a nagy hatalmúak könnyedségével, váratlanul felébredt benne a kíváncsiság. Ki lehet ez a Catilius? Hiába ismételgette magában, hogy felesleges tudnia társa és ellenfele kilétét, akkor is meggyökeresedett benne a szándék, hogy kideríti.

Amikor Catilius alakja a kísérőkkel együtt eltűnt a Görög Csarnok porticusának boltíve alatt, Cassius nem bírta tovább türtőztetni magát. Faggatóra fogta Theonidest.

– Nem értem az ellenfelemet. Egyszer gyenge, könnyű legyőzni. Egyszer meg taktikázik. Tudni akarom, hogy kivel állok szemben. Meg akarom őt érteni.

Az öreg sejtelmesen mosolygott egy darabig, közben a porondot nézte, ahol a szél táncra hívta a homokszemeket.

– Ez egyedül a te feladatod, fiam. Ebben nem segíthetek – szólalt meg legvégül, aztán egyszerűen faképnél hagyta.

Cassius indulatosan forgolódott körbe. Újabb ellenfelet keresett magának, hogy visszaszerezze tekintélyét. Talán bele is kötött volna valakibe, annyira feszültnek érezte magát, de végül sikerült legyűrnie a dühét. Belátta, önmagának köszönheti, hogy a teljesítménye gyengébbre sikerült, mint tegnap. Túl sokat akar egyszerre. Most, kifulladva, hirtelen megértette, hogy a fékevesztett mohóság nem vezeti el a teljes siker panteonjához, ahová el akar érni.

Úgy bölcselkedem, mint a saját atyám: megfáradtan, békét ácsingózva. Ugyan!

Elhessegette magából a kételyeket, hogy újra ereje teljében legyen. Rámutatott az egyik fiúra, aki idősebb is lehetett nála, de hogy magasabb volt, az biztos. Harcolni akart, a feszültségét kiadni, megmutatni önmagának, hogy fáradtan is legyőzhetetlen. Ám a legény, aki a porond széléről bámulta őt, elmosolyodott, s feltartva kezét elfordult tőle. Egy másikra mutatott, aki szintén szemtanúja volt a Catiliusszal folytatott elkeseredett küzdelemnek. Amaz úgyszintén visszakozott; meghajolt előtte, elismerve erejét és a benne rejlő harcos nagyságát, de nem kívánta a kardját összemérni vele.

Ez is győzelem…

Hirtelen rátört a fáradság, megszédült. Ennie kell valamit, vagy egyszerűen csak kényeztetnie magát a medencében. Miért is ne? Egy nagy harcos is kedvezhet a testének…

Pihennie kell.

Fáradtan nem találkozhat Anniával.

4.

Egy órácskát ázott a csarnok langyos vizében, majd úszott egy nagyot a frigidariumban8, amitől alaposan felfrissült. Izmai újra feszesekké váltak, bágyadtsága elillant, helyébe visszatért a szokásos avidiusi magabiztosság. Így már felkészülten indulhatott találkára Venusszal.

A Görög Csarnok a Mars-mező szélén, egy sportkedvelő császári rokon adománytelkén terpeszkedett. Reggelente az Aqua Virgo vízvezeték büszke boltívei vetettek rá árnyékot. Szépen kövezett út haladt innen a város szívébe, a Forum Romanumra meg a Flaviusok Amphiteatrumához, hogy a vagyonos patricius ifjak minden nehézség, sár és az út pora nélkül érhessenek el otthonról az izzasztó létesítménybe. Avidius Cassius is e kőlapokon igyekezett vissza a központ felé, gondolataiba mélyedve. Néhányan az újdonsült rajongói közül, akik szintén ebben az időben hagyták el Theonides palaestráját, ruha- és fegyverhordozó rabszolgákkal körülvéve, ráköszöntek; némelyik még a fejét is meghajtotta előtte. Jólesett e gesztus. Azt jelentette, hogy valódi tekintélyt vívott ki a fiatal nemesek között, ám ki nem mutatta volna örömét. Komor tekintettel bólintott feléjük, s folytatta útját. Közben megvetően figyelte az izzadt kölyköket körülugrándozó szolgákat. Miféle harcosok válhatnak ezekből? Még a csatatéren is szolgák lesik majd vágyaikat, készítik el eledelüket vagy nyoszolyáikat a katonai sátorban. Micsoda bárgyú puhányság! Katonák ezek? Róma seregébe készülnek? Vagy csupán neves atyáik vagyonán élősködve játsszák el, hogy a birodalom védelmezői, amikor fakardokat csapkodnak az arénában, ahol a legnagyobb ellenségük nem más, mint a veríték és az elfáradás?

Cassius undorodott tőlük, mélységesen megvetette őket. Soha eszébe nem jutott volna, hogy szolgákkal körülvéve érkezzen a göröghöz, hírül adva mindenkinek, hogy az ő atyja sem éppen a szegények közül való. Ezt gyűlölte meg Catilliusban is: minduntalan serviusok jöttek érte. Vagy csak fontoskodott volna ezzel? Lehet. Bár ahhoz, hogy nagyon gazdag, nem fért kétség. A vagyonosoknak pedig nagy felelősség nyugszik a vállán, hogy pénzüket jól fialtassák. Talán ez vonta el Catiliust időről időre a legváratlanabb pillanatban a gyakorlótérről.

Könnyűszerrel kideríthette volna az okát, csak meg kellett volna bíznia egy szolgát azzal, hogy kövesse, figyelje, és hozzon hírt róla. Ám ha túlzott érdeklődést mutat ellenfele iránt, megalázza önnön harcias és büszke lelkét. Nem teheti. Inkább újra és újra legyőzi őt a porondon, ismeretlenül. Bárki legyen is ő, bármely magas tisztségviselő leszármazottja, bármennyi vagyon örököse, minduntalan kikap Avidius Cassius kezétől; és itt ez a lényeg. Ám bárhogyan hangoztatta is fennen önmagában, nem sikerült elcsitítania a kíváncsiságot, ami ott maradt a lelkében, sötéten lapulva.

Nem sietett, nehogy Annia lássa heves igyekezetét, ha történetesen meglesné őt a távolból. Ismerte már az olyan szabad felfogású lányokat, amilyen ő is lehet. Leselkednek, még talán valamely felszabadítottjukkal követtetik is a szívüknek kedves férfiút, hogy minél többet tudjanak meg róla. Ezt egy lánytól jobban el tudta fogadni, mint egy férfitől. Egy ilyen tett egy hölgynél az érdeklődés jele, s a gyümölcse hamarosan beérik.

Lassan, kényelmesen végigsétált a férfirabszolgák sora előtt. A kikiáltó harsogva dicsérte a „portékák” erényeit, beszélt a teherbírásukról, és arról, miféle munkához értenek. Cassius érdeklődés nélkül haladt tovább azok előtt, akiket a rikkancs megbízható háziszolgáknak minősített. Még akkor sem torpant meg, amikor neki intézték szavaikat. A gladiatornak szánt rabok felé vette az irányt, s ebben nem volt egyedül. Sokkal nagyobb érdeklődés fogadta a kiállított harcosokat, mint bármely mást a rabszolgapiacon. Mi sem mutatta jobban Róma álszentségét, minthogy olyan matrónák is ott legeltették a szemüket szép számmal a mezítelenre vetkőztetett, izmos férfiak előtt, akik egyébként igen nagy tiszteletnek örvendtek a társadalomban. Cassius némelyiket ismerte is: hivatalnokfeleségek, akár négy-öt gyermek szülői, elismert méltóságok, akik férjeikkel együtt saját páhollyal rendelkeztek a császár tribunalja előtt. Itt viszont kiéhezett szajhákként, elkerekedett szemmel bámulták némelyik rab méretes hímtagját. Sokan közülük éppen e tulajdonság miatt vásárolták meg az illetőt, noha férjeik csak annyit kaptak magyarázatul, hogy szükség van a háznál erős testőrökre, házőrző szolgákra. Csakhogy Cassius nagyon jól tudta, valójában mi következik ezek után a tisztesnek mondott római villák falai mögött.

Ha valahol, hát biztosan itt rejtőzik az istennő is. Nem felejtette el, hogy Annia is legalább olyan érdeklődéssel bámulta a meztelen férfitesteket, ahogyan az itt jelenlévő asszonyok többsége. Ez zavarta, de bátorította is egyben. Egyrészről nem kell sokáig várnia, amíg tartózkodását levetkőzve odaadja magát neki a lány. Másfelől csalódást okozott, hogy a makulátlan Venus is olyan megalázóan testi, mint ezek itt. Vajon ő is venne magának saját férfiszolgát, hogy vágyait kitöltse rajta? Vajon ő is befeküdne egy félig állat alá, hogy néhány percnyi élvezetet kapjon? Bizonyára. Ha nem most, hát később biztosan ilyen asszonnyá válik ebben a társadalomban. Hacsak… hacsak nem kap olyan társat, aki megakadályozza, hogy valaha is a könnyen megszerzett, alantas élvezetek iránt érdeklődjön. Cassius megfogadta magában szent esküvéssel, hogy mindent megtesz ezért. Olyan élményt fog biztosítani a lánynak, amivel egy életre magához láncolhatja.

A lelke legmélyén megnyugodott, amikor nem lelte meg az élvezkedve bámészkodó asszonynép között az ő istennőjét. Ugyanakkor átjárta a feszültség is: vajon hol lehet, ha itt nem?

Tartása mit sem változott, amíg újra végigjárta a rabszolgapiac különböző emelvényei előtt ácsorgókat, de belül nem csitult a tanácstalanság. Nem találta a lányt. Ugyanakkor fel sem merült benne, hogy Annia cserben hagyja. Azok az igéző szemek, amik érdeklődéssel és kívánalommal teltek meg, miközben rávetültek… Vagy a húsos ajkak, amelyeket a vörös nyelvecske oly sokszor nedvesített meg kéjes lassúsággal… Ezek a jelek biztosan nem csapták be. Az ő Venusa nem lehet közömbös iránta. De akkor hol van hát?

Eszébe jutott, mennyire zavarta a lányt a tömeg, amikor a tolvaj miatt a figyelem központjába kerültek. Hát persze! Tart attól, hogy lelepleződik, ezért nem jön ide. Biztosan a hatalmas Amphiteatrum árnyékában várja, a rabszolgakapunál, ahol elbúcsúztak egymástól.

Alig bírta visszafogni igyekezetét, olyan hevesen sietett át a piacon. Néhány őgyelgőt meg is lökött a vállával, akik rendre utasítóan kiáltottak utána, de ezzel most nem törődött. Még azzal sem, hogy esetleg feltűnést kelt a viselkedésével vagy leleplezi vágyakozását a kapkodásával. Semmi sem érdekelte, csak az, hogy az Amphiteatrum melletti rejteken ne várassa tovább Anniát.

Végre odaért. Az utcácska torkolatánál egy kéregető görnyedezett a markát tartva a rabszolgavásárra igyekvők felé. Nem messze tőle egy színes leplekbe öltözött, ébenfekete bőrű jósnő nyekergett az asztalkája mögül, kedvező jövendölést ígérve, ha megszánják egy-egy asszal.

Rajtuk kívül senki más nem volt ott.

Annia mégis cserben hagyta!

Hirtelen méregbe gurult. Rárivallt a koldusra:

– Hé, te! Járt itt egy kámzsás alak mostanában?

– Nem, uram! Senki nem járt itt. Csak az éhség… – nyögte a koszos, görnyedt alak, miközben feléje nyújtotta a markát. Cassius undorodva kerülte ki, majd kilépett az utcára, hogy minden irányba körülnézzen. Nem tudta, mit tegyen: menjen innen vagy várakozzon még, hátha késve is, de megérkezik, akit vár.

– Uram! – Éles kiáltás jutott el hozzá. – Uram! Nagyuram!

Összerezzent; fellelkesülve kereste a hang forrását, abban reménykedve, hátha egy szolga hoz üzenetet Anniától, amelyben egy másik találkahelyet javasol. Ám csak a fekete bőrű jósnő kurjongatott felé.

– Nagyuram! Lehetséges ez? Te lennél?

Cassius megvetően pillantott rá, közben egyre csak a Forumra vezető széles utcát leste, hátha megpillantja a lányt.

– Nagyuram! Hadd jósoljak neked! Nem fogod megbánni! Még csak pénzt se kérek érte, csak azt, hogy emlékezz rám, ha a jóslat megvalósul!

Cassius lassan beengedte a nőt és a mondandóját a figyelmébe. Mit beszél ez?

– Uram! – A jósnő, látva, hogy nem kergetik el, közelebb merészkedett, majd meghajolt előtte. Kezét feléje emelte, s amikor Cassius nem mutatott ellenállást, gyorsan megérintette a mellkasát a szíve tájékán, mintha titkokat akarna olvasni onnan. – Uram, minő szerencse ért, hogy jövendölhetek neked. Nagy leszel, nevedet az uralkodók között említik majd! Viszont sejtelmed sincs még, hogy hová vezet a sorsod! Ideje megtudnod, uram!

– Beszélj! – förmedt rá, de fél szemmel még mindig a rabszolgavásár felé igyekvőket pásztázta.

– Fejed egykor császári koronát fog viselni! Kezedben jogar lesz. Legiók követnek. Te leszel a legerősebb hadvezér Nyugattól Keletig. Helytartók rettegik majd nevedet.

– Hallgass el! Helytartók rettegik a nevemet, de most egy senki lány is képes becsapni engem! – üvöltött fel Cassius, és most végképp szabadjára engedte indulatait. Megtaszította a fekete asszonyt, aki végigterült a porban, ruhája is szétnyílt rajta, kimutatva sötét szemérmét. De ez sem volt elég. Odaugrott a jósasztalhoz, belerúgott, aztán dühödten összetiporta a varázserejű csecsebecséit.

– Most jövendölj, te nyomorult! – üvöltötte, aztán reszketve az indulattól, elsietett a rabszolgapiac felé.

A jósnő feltápászkodott a koszból, leporolta magát, közben rikácsolva üvöltött utána:

– Elpusztulsz majd te is, mint a többi zsarnok! Megdöglesz, kifolyatják a véred, mint a disznóknak!

Hallotta az átkot a háta mögött, de nem érdekelte. Meggyűlölte hirtelenjében az egész világot, s ha igaz lett volna most a jóslat, hogy végtelen hatalommal bír, fel is perzselte volna az egészet.

5.

Néhány nap múltán

Ezen az estén csend terpeszkedett a falak között az Avidius-villában. Ma nem zajongtak a porticusnál locsogó vendégek, akik mohó falánksággal és leereszkedő magamutogatással jutalmazták az igyekvő császári hivatalnok vacsorameghívását. Cassius eddig többnyire kimentette magát, mert még látni is gyűlölte a hetvenkedő uraságokat meg a császárpárti nagyzolást. Szívesebben tért haza a csendes házba, bár a lelkében lobogó tűz nem sokat csitult ettől.

Tisztálkodott, átöltözött, majd egyenesen az atrium felé vette az irányt. A család, ha magában étkezett – a triclinium helyett ide hozatta az ételt. A nyitott díszudvar szökőkútja és az alkonyatkor még jobban illatozó cserjéi megszépítették a vacsorát.

Atyját még az asztalnál találta. Anyja, akivel soha nem volt szoros a kapcsolata, mostanában még jobban eltávolodott tőle. Csak a megszokott és kötelező érintkezésekkor látta, de ekkor sem beszélgettek túl sokat. Ám mindig és mindenért elégedetlen természete azt váltotta ki Cassiusból, hogy már nem igényelte a társaságát. Atyja azonban más volt, ő igyekezett kárpótolni ezért, persze a maga módján. Szokásos római modorban, bal könyökére támaszkodva hevert a kereveten, és az előtte lévő asztalkáról köményes, halszószos káposztát, hozzá megpörkölt gyümölcsöt falatozott. Ide érezte a garum9 orrfacsaró szagát. Cassius kicsi korától undorodott a halszósztól, sőt mi több, a halételektől, bármilyen finoman is készítették el. Olyankor inkább elhúzódott az étkezőktől, vagy egyszerűen távozott, s még az atyai szigor sem tudta visszacibálni. Most sem ment túl közel, bár a nyitott atrium könnyített a szagon: az esti szellő kiragadta a tető alól a halbűzt.

Atyja csak rágcsált, magába mélyedve. Szórakozottan, biccentve köszönt neki, majd tovább evett. A világért sem fogyasztotta volna étkét ülve, noha ez most nem számított igazi hagyományos latin vacsorának. Cassius sejtette, hogy itt is Róma hatalmát akarja szimbolizálni, az urizáló, mindent félvállról vevő erőt. Majmoló, morogta saját apjáról. Nem érdekelte, hogy megbántja őt gondolatban. Az. Majmoló. Kegyért ácsingózik a gazdag latinok, a nála magasabb polcon ülő patriciusok között. A vagyonát herdálja azért, hogy megfelelő kapcsolatokat nyerjen az ilyen költséges vacsorákon. Ám amikor szünetet rendel el, mert nem akarja végképp kimeríteni a tarsolyát a kiadások miatt, akkor maga is csak egyfogásos vacsorán nyammog, mint a plebejusok. Képmutató!

Szíve szerint a tiszteletteljes köszönést követően távozott volna, ám valami nem hagyta, hogy így tegyen. Különös érzés tört rá, ami csak nagy ritkán jött elő a rejtekéből: kérdezni akart atyjától, a bölcsebbtől. Talán háborgó lelkét akarta megnyugtatni ezzel…

Apja megelőzte.

– Mi a baj, Caius?

– Ó, semmi… semmi, atyám.

– Nem úgy látom. Ha akarsz valamit, ne várakozz. Beszélj.

– Egyedül vagy? – nézett körbe zavartan. Még nem döntötte el, hogy be akarja-e avatni szülőjét a saját gondjaiba.

– Nem vagy éhes? Egész nap nem láttalak.

– Azt hittem, ma is vendégeid lesznek. Nem siettettem a hazaérkezést.

– Ej, fiam. – Az idősebb Avidius hangja megfakult már, de azért őrzött még valamicskét a harctéren parancsolgató tiszt erélyességéből. Zengett az orgánuma, betöltötte az egész atriumot, körbefutotta a díszoszlopokat és a szobrokat. Tagadhatatlanul gyógyírt jelentett Cassius lelkének, még ha korholta is. – Mikor tanulod meg végre, hogy neked is ki kell venned a részed ezekből a vacsorákból, ha előbbre akarsz jutni? Azt hiszed, nekem végtelen öröm hallgatni azt a sok badarságot, amit félig részegen ezek összehordanak? De lenyelem, hiszen barátok és támogatók nélkül elvész az ember Rómában. Tudhatnád, hogy az előbbre jutás itt nem a tehetséged hozadéka, hanem hogy ki ajánl be egy magasabb posztra. A császár városában így szokás.

– Ezért is gyűlölöm annyira! A császárság megrontja a lelkeket! – csattant fel dühösen Cassius.

– Hallgass! Nem tűröm még a fiamtól sem az ilyen gyalázkodó beszédet! Minket a császárság tett naggyá, hiába maradtál köztársaságpárti. Piusnak köszönhetem az előmenetelemet… Egyébként is… Nehogy azt hidd, hogy máshol másként van! Azt hiszed, nálunk, Syriában az erényeidet néznék? Ugyan! Ott is csak a patrónus emelhet feljebb, s ha nincs ilyened, maradsz a porban, bármilyen tehetséges is vagy! Hidd el, mindenütt így megy ez!

– Csak a seregben nem! – vágta rá magabiztosan Cassius. – Ott a tehetséged emel tisztté, igaz, atyám? Hiszen te is nagynevű katona voltál egykoron. Nem hiszem, hogy patrónusok tettek parancsnokká. Hanem a kardod és a szíved. Vagy tévedek?

– Nos… ez valóban így van. A sereg az más…

– Nekem ennyi elég is. Hiszen én is parancsnok leszek, minden ellenséget legyőző vezér, atyám! A magam erejéből.

– Bizonyára – bólintott az idősebb Avidius, aztán szórakozottan feléje nyújtotta a garumos káposztát. Cassius undorodva, felháborodottan fordult el. Évek óta étkezünk együtt, gondolta, és még mindig nem tanulta meg, hogy gyűlölöm a halat!

– Egyél akkor a gyümölcsből. És tölts bort mindkettőnknek.

Nem vett a tálból, de öntött a serlegekbe a jó erős falernumi borból. Az apjáét kicsit megvizezte, ő viszont tisztán akarta inni. Egymásra emelték, aztán szokás szerint az atyja, az istenek iránti tiszteletből, egy kortynyit a szökőkút vizébe löttyentett. Cassius nem követte a példáját; egy húzásra kiitta az egész serleg tartalmát, majd újra töltött.

Az öreg lassan felült a kerevetről, hogy maga is megkóstolja a nedűt, közben lassan őszülő szemöldökét felvonva bámult rá. Cassiust nemigen érdekelte, hogy mi a véleménye. Meg is korholhatja. Ma akkor is rendesen be fog rúgni.

– Igyál csak – szólalt meg az idősebb Avidius mély zengésű, nyugodt hangján. – Van az úgy, hogy csak ezzel a folyadékkal moshatod ki a keserűséget a lelkedből. Férfidolog. Most már bizonyos, hogy valami rágja a szívedet. Öntözd csak meg.

Meglepték a szavai. Jólestek, megértést sugalltak. Pont erre volt szüksége, s örült, hogy éppen az atyjától kapja meg. Eldöntötte: beavatja a titkába.

Csendben maradtak, csak a kerti csobogó muzsikája hallatszott, meg az idősebb Avidius egykedvű nyammogása. Lassan leszállt az est, de egyikük sem kiáltott szolgáért, hogy mécseseket hozasson. Jólesett a sötét. Betakarta a különbségeket. Cassius egy idő után már alig látta atyja valamicskét meghízott, de még izmos alakját, a rómaiaktól elütő barna bőrét, a sűrű, erősen szürkés-fehéres haját, a sajátos, ősz szemöldökeit, amelyek fehér pamacsokként gyűltek a szeme fölé. Most, hogy szinte az arcvonásai is elmosódtak, akár képzelhette azt is, hogy egy baráttal ücsörög az atriumban, s rákezdte.

– Mi kell ahhoz, hogy megszerezd egy nő szívét?

Az öreg Avidius jelentőségteljesen abbahagyta a falatozást.

– Türelem.

– S ha abból a fegyverből nincs elég a raktárban?

– Akkor a katona odavész. A csatát pedig elvesztik.

– Minden esetben?

– Bizony. Nincs annál jobb felszerelés az ilyen csatába igyekvő harcosnak, mint a türelem. Még a scutum, a vért sem olyan fontos. Még a gladius sem.

Azt várta, hogy atyja kíváncsiskodik a leányt illetően. Nem tette, így ez ismét bizalomra gerjesztette iránta Cassiust.

– Egyszer találkoztunk. A rabszolgavásáron.

– A rabszolgavásáron? Vakmerő teremtés.

– Az. Biztosan tudom, hogy megdobbantottam a szívét.

– És?

– Nem láttam többször. Mindennap odamegyek abban az időpontban, amikor egymásra találtunk. Reménykedve várom, hogy újra lássam. Olyan… igéző jelenség… De nem jött el többé.

– Ha hiszed, hogy hatást gyakoroltál a lelkére, akkor bizakodj. Számos oka lehet annak, hogy nem jött el eddig.

– Ugyan, mi? Ha úgy szeretne látni, ahogyan én őt, mindent megtenne azért, hogy ott legyen!

– Miből gondolod, hogy nem próbálta meg? Lehet akár beteg is… vagy családi körülményei hátráltatják. Elutazhatott hirtelenjében a szüleivel. S még az is megeshet, hogy nem is idevalósi. Lehet, hogy jobban szenved, mint te, azért, mert attól tart, úgy hiszed, becsapott téged.

– Bár így lenne! Reménykedem, hogy ez legyen az akadály, ne más egyéb!

– Higgy benne! Én a helyedben nem azzal kezdeném, hogy nem akar látni, még mielőtt megismernétek egymást. Ostobaság! Miért ne akarna? A dolgok egyszerűbbek, mint gondolnánk, Caius. Csak mi, emberek bonyolítjuk túl őket. Ne fáraszd elmédet és szívedet azzal, hogy önmarcangoló rémképeket képzelsz. Menj oda türelmesen nap mint nap. Várj rá higgadtan és reménykedve, mást úgyse tehetsz. És készülj fel lélekben, hogy egyszer megjelenik. Higgy benne. Ha az istenek akarják, egyszer eljön.

Örült a biztató szavaknak, s annak még jobban, hogy a sötétség beburkolta őket. Semmiképpen nem akarta volna, hogy atyja lássa a szenvedő arcát, ahogyan Anniáról beszél. Éppen elég volt, hogy a hangja is megremegett, amint mesélt róla. Ám az idősebb ember bölcsessége lámpást gyújtott a lelkében: valóban, miért is mondana le róla ilyen gyorsan? Miért is ne várhatna még rá? Miért felejtené el őt csak azért, mert néhány napig nem sikerült találkozniuk?

– Köszönöm – suttogta, majd odalépett atyjához, és olyat tett, amit még soha. Megragadta a sötétben alig látható kezet, majd tisztelettel a homlokához érintette. Ezután távozott a lakosztályába, de előtte magához vette a boroskancsót, hogy ha már nem is bánatában, de bizakodásában öntsön fel a garatra.

6.

Reggel persze bódultan ébredt. Nem csodálkozott, hisz amikor éjszaka a falernumit magába töltötte, kijátszva az éjszakában is éber rabszolgákat, újabb támadást indított a kamra ellen. Gyorsan elfogyott a következő kancsó bor is. Mégis, bódultság ide, kialvatlanság oda, sokkal frissebbnek érezte magát reggel, mint néhány nappal ezelőtt, amikor utoljára mérte össze rudiusát Catiliusszal.

Hiába, ilyen erőt ad a remény! Újra tanult valamit, s büszke volt arra, hogy éppenséggel a saját atyjától. Mégis van miért felnéznie az elpuhult hivatalnokra, hisz oly kincseket rejthet az élettapasztalata, ami felér akár egykosárnyi, sőt mi több, ládányi aureusszal is.

Ébredése után szokása szerint jéghideg vízben mosdott meg, amit katonás erénynek tartott, ezért soha nem hanyagolt el. Mint mindig, most is megvolt az eredménye: azonnal magához tért, a koponyáját feszítő fájdalmak pedig rögvest elillantak. Tagjaiba élet költözött, ahogy a kelő nap vöröses, éles, de még kevés meleget adó sugarainál elindult a csarnokba a Viminalis lejtőjétől.

A magabiztosság végigáramlott az ereiben. Igen, jól mondta tegnap este az apja! Nem kell feladni elsőre, hiszen nem katonás, nem férfias dolog meghátrálni. Harcolni kell azért, amit fontosnak érez. Ki kell tartani az utolsó pillanatig: csak így győzhet! Hiszen a hit olyan erőket mozgathat meg, amik csodákat is képesek teremteni.

Átkelve az Aqua Virgo vízvezetékének boltíve alatt, egyre azon gondolkodott, mikor mérheti össze erejét Catiliusszal. Nemcsak a vele szembeni diadalmas győzelem hiányzott, vagy a többiek elismerő pillantása, hanem a nemes ifjú személyiségéből áradó finomság is, ahogyan vereségét kezelte. Most, hogy egyre jobban ismerte a többieket, s le is nézte őket jelentéktelenségükért és üres élvhajhászatukért, egyedül Catiliust érezte magához méltónak, sőt… Beismerte, bár szigorúan csak magának, hogy megnyerő modorával és előkelőségével – amit nyilván az Avidius Cassiusok vagyonánál sokkal nagyobb gazdagság erősített benne – vonzó példának hatott az az ifjú. Cassius úgy vélte, ezt a szintet, ezt a modort kell elérnie, s akkor bizonyosan boldogul az életben, bárhová is vezeti a jó sors. Egy-egy kedvező pillanatban, mint amilyen a mostani is volt, nem szégyellte, hogy baráti érzelmek halovány jelei fogannak benne iránta. Imponált neki az eltökéltség, a kitartás és a hit, hogy egyszer legyőzheti az erősebbet. Ha e tulajdonság nem övezte volna Catiliust, bizony nem kapott volna ekkora elismerést tőle. Még azt sem tartotta kizártnak, hogy nagy ritkán engedi nyerni, hogy még jobban erősítse benne az elszántságot. Persze ehhez először az kell, hogy végre újra megjelenjen az edzőporondon.

Apró csalódottságot érzett, bár nagyon nem lepődött meg azon, hogy Catilius ma sem jött el. Napok óta beteg lenne? Vagy elutazott tán? A délelőtt folyamán megjelent az egyike azon szolgáknak, akik a kíséretéhez tartoztak. Miközben Cassius izzadva végezte erősítő gyakorlatait, élesen figyelte az érkezőt, aki azonnal Theonideshez lépett. Sikerült a beszélgetők szájáról leolvasnia néhány szót, ami valamiféle udvarias tanácskozásnak látszott. Mintha arról biztosította volna a kísérő a görögöt, hogy ura jobban érzi magát, és hamarosan visszatér az edzőcsarnokba. Ezután a szolga egy figyelemre méltó méretű pénzes zacskót nyújtott át neki, amitől Theonides szája csaknem a füléig húzódott. Azonnal leültette a felszabadítottat az asztalához, majd borral kínálta. A beszélgetés jóval kedélyesebben folytatódott, bár a távolság miatt Cassius már nem állapíthatta meg, hogy miről.

E pillanatban határozta el, hogy megszegi az önmagának tett fogadalmat.

Sietve befejezte a gyakorlatokat, aztán visszatért a thermába megmosakodni. Közben egyfolytában fohászkodott magában, hogy ne induljon még el Catilius felszabadítottja.

Szerencséje volt. Mire felkanyarította magára a tunikát és az atyjától megörökölt, büszkén hordott katonai köpenyt, a szolga éppen búcsúzkodni kezdett Theonidestől. Meghúzódott az egyik épület mögött, majd a nyomába szegődött. Mindennél jobban akarta tudni, hol lábadozik a gazdag fiú.

– Mit művelsz? – állította meg egy hang, amint éppen kilépett volna a csarnok porticusából. A görög állt mögötte, s botját rábökte, mintha valami vétkesre mutatna vele. Szemei szúrósan meredtek rá, ettől egy pillanatra tényleg latornak érezte magát, aki valóban elrabol valamit: egy személy magánéletének titkát.

– Úgy gondoltad, véget ért az edzés, te pedig szabadon távozhatsz? Atyád nem ezért fizet olyan busásan, hogy hagyjalak meglógni. Még hátravan néhány lándzsagyakorlat.

– Mester, hagyj! Mennem kell!

– Nem kell menned! Nem engedtelek el sehová! – förmedt rá az öreg. Cassius már-már úgy érezte, vét a szokás ellen, ha szembeszáll az akaratával. Ennek ellenére nem tágított.

– Később visszatérek bepótolni a lándzsavetést, ígérem ne…

– Azt hittem, Cassius, hogy különb vagy, mint ezek a gazdag kölykök. De tévedtem. Csalódtam benned az önfejűséged miatt. Még egyszer mondom: maradj, és folytasd a feladatodat!

Csak egy pillanatig gondolkodott. A heves vérmérséklete, a benne uralkodó folyamatos nyugtalanság mondatta azt vele, amit általában egy Avidius Cassiustól várhatott az ember. Rámordult a görögre valami olyasmit, hogy „kit érdekel, hogy csalódtál”, azzal dühösen kirontott a kapun.

Még látta befordulni a szolgát a hatalmas, kettős vízvezeték boltíve alatt. Megszaporította a lépteit, nehogy eltűnjön előle, ha már ekkora áldozatot hozott. Mint valami veszélyes küldetésben lévő katona, a siker reményével settenkedett egyre előbbre, s amikor maga is befordult a boltív alatt, megtorpant, hogy körbekémleljen.

A szolga – mint valami rettenetes lemures10 – úgy eltűnt, mintha soha nem is járt volna erre.

Cassius haragosan felkiáltott, és botját, amit a Rómában gyakori zsebmetszők vagy támadók ellen hordott magánál, indulatosan a földhöz vágta. Vállalta a kitiltást a csarnokból, de valójában a semmiért tette! Jó pár minutának el kellett telnie, amíg megnyugodott annyira, hogy gondolkozzon. Azonnal eszébe is jutott valami.

A leggazdagabbak általában a Caelius-domb környékén, illetve főként a tetején laknak, hogy Róma füstje és a szegényebb negyedek bűze ne zavarja a kényes orrukat. Valami azt súgta, hogy Catilius is odafenn élhet, magasan az átlagemberek szintje és gondjai felett, meg sem értve a nyomorultak nehézségeit. Ha arra indul, kis szerencsével talán utolérheti a szolgát is. Sebtiben nyakába szedte a lábát.

Fortuna kegyes kedvében volt ma: a loholás meghozta gyümölcsét. A Caelius előtt, az egyik, domb felé kapaszkodó sétány kanyarulatánál megpillantotta a felszabadítottat.

A villa egyik kényelmes szobájában betegség verejtékszaga keveredett papírtekercsek dohosságával. Csend borult a helyiségre, amelynek közepén, egy széles ágyon a gazdag fiú minden idegszálával a filozófiai intelmeket falta, s néha a takaróra helyezett írótáblára jegyzetelt egy-egy magvas gondolatot.

Homlokán láz ütötte izzadságcseppek gyűltek csatornákba, amelyek aztán lefolytak a füle és az éppen csak serkenő szakálla mellett a nyakába, hogy onnan a tekercsre cseppenjenek. Ez arra figyelmeztette, hogy ideje bevenni az orvos által kevert gyógyitalt. De először odaadó törődéssel felitatta a papirosról a verejtéket, nehogy a rá írt mondatok lássák kárát. Csak ezután nyúlt az ital felé, s kortyolta be az orvosságot.

Szenvedett attól, hogy nem mozoghat. Hiányzott a testedzés. Szívesen járt volna egyet, de a gyomrát támadó kegyetlen görcsök fekvésre ítélték. Ahányszor megpróbált az orvos intelmeinek ellene tenni, mindig megbánta: rosszullétet, fájdalmat kapott büntetésül az engedetlenségért. Így aztán lassan belátta, hogy akik a pihenést tanácsolták, nem az üdítő mozgást akarták elvenni tőle, csupán a gyógyulását kívánták elősegíteni. Végül tanulással ütötte el a tétlen órákat, ami hasznosnak bizonyult, mert feledtette vele a kínokat és szellemben is gyarapodott.

A szolgák, ismerve tudásszomját, szinte csak settenkedtek az anyja hatalmas házában, nehogy megzavarják. Ám most mégis jövés-menés nesze jutott a füléig. Kíváncsian kémlelt a folyosó felé.

Az a szabados dugta be a fejét az ajtónyílást takaró függöny mögül, akit a csarnokba küldött a fizetséggel.

– Jöjj, Apicius! Elvégezted, amit rád bíztam?

– Igen, uram! Most érkeztem a görögtől. Kedélyessé tette jobbulásod híre. Még ha nem is ez az igazság…

– Még inkább fokozta kedélyét a csengő aranytallér, amit kapott, ugye? – mosolyodott el az ifjú.

– Persze, hiszen görög – vágta rá fintorogva Apicius.

– Te is az lennél, nem?

– Uram, bölcsőm Hellasban ringott ugyan, de mióta megboldogult atyád megvásárolt és felszabadítva befogadott a házadba, nekem ti vagytok a családom. Ahová mentek, oda megyek én is. Nem hiszem, hogy bárki emberfiának jobb sora lenne, mint itt nekem.

– Megtisztelő, amit mondasz. És viszont: nem sok nemes mondhat magáénak olyan segítőt, aki baráti érzelmeket táplál ura iránt. Bár itt az úr szó értelmét vesztette, azt hiszem. Ha rajtam áll majdan, ilyen világot akarok látni magam körül.

– Dicső világ lesz az. Adják az istenek, hogy megvalósuljon. Leginkább azt adják az istenek, hogy erőre kapj, uram. Aggódom a makacs láz miatt. Jobb lenne ismét hívatni az orvost.

– Hagyd az orvost. Más itt a baj. Talán éppen a jólét gúnyol ki, vagy éppen a túl sok törődés tesz gyengévé. Vajon egy egyszerű legionariusnak ennyi szeretetben és odaadásban van része, ha megsérül vagy megbetegszik a táborban? Nem hinném. Nem is tart sokáig a betegsége, hiszen tudja, hamar fel kell épülnie.

– De te nem vagy legionarius, sem egyszerű tiszt, uram.

– Talán éppen ez a baj…

Apicius folytatta volna az érvelést, ám újabb szolgáló lépett a helyiségbe. A porticus felől jövő nomenclator11 meghajolt, majd tiszteletteljes hangon megszólalt.

– Egy ifjú kér bebocsátást, látogatás céljából, uram. Hozzád érkezett. Még nem láttam itt soha. Azt üzeni, a gyakorlókard vágyakozása küldte… A nevét nem akarta elárulni, de azt mondta, erről tudni fogod, ki ő.

Nocsak, vonta fel a szemöldökét, és hirtelen több gondolat is átsuhant rajta.

– Bocsáss meg, uram – tárta szét kezét Apicius. – Éreztem ugyan, hogy követ valaki a csarnok környékéről, de biztos voltam benne, hogy sikerült leráznom. Ezek szerint túl óvatos volt és körültekintő. Nem jelent rád veszélyt?

– Nincs semmi baj. Ismerem őt. Egyetlen utasításom van. Ne mutatkozzatok előtte. Hagyd meg a szolgáknak, hogy maradjanak a konyha és a hátsó helyiségek környékén. Csak akkor jöjjön valaki, ha kéretem. Ne lássa a vendég a pompát és a szolgahadat.

– Parancsodra, uram – válaszolt Apicius, majd felállt és meghajolt. – Ha kívánod, én azért a közeledben maradok. Ki tudja, miért jött ez az ifjú…

– Dönts magad erről. Ha úgy akarod, maradj a közelben. Bizonyos vagyok benne, nem lesz szükségem rád. Most távozzatok, kérlek.

Apicius és a nomenclator kimentek a szobából. Az ifjú előbb sietve fel akart kelni, hogy ne a betegágyán fogadja a vendéget, de aztán arra gondolt, felesleges minden képmutatás. Ha beteg, hát lássák őt betegként. Ha szégyelleni való is a gyengeség, a hazugság még inkább az. Bár sejtette, ezzel a nézettel ő van kisebbségben a római ifjúságon belül.

A nomenclator ismét megjelent, de ezúttal nem egyedül. Mivel nem tudta a nevét, szó nélkül húzta el a függönyt az érkező előtt, majd meghajolt, távozott.

– Caius Avidius Cassius, hát hiányoztam a gyakorlókardodnak?

Körbeszagolt a helyiségben. Gyűlölte az izzadságszagot, különösen, ha nem is az övé. A szoba tele volt ezzel a bűzzel; e pillanatban megbánta, hogy nem tudott uralkodni a kíváncsiságán, és mégis felkutatta Catiliust. Tartott attól is, hogy a láthatóan beteg ifjú valami nyavalyát ragaszt rá. Bizonyára kiütközött a vonásain mindez, mert a vendéglátója így szólt:

– Ne félj, nem hordozok semmiféle ragályt. Az én betegségem nem olyan természetű, hogy továbbadhatnám. Légy csak nyugodt. Bár a kockázat a tiéd, ha olyan helyre teszed a lábad, ahová nem hívnak.

– Ez aztán a hagyományos római szíveslátás! – vetette oda Cassius. Nem ment közelebb az ágyhoz, hiába intett neki Catilius. – Így jár az, aki látogatni jön beteg harcostársát.

– Harcostársak lennénk? Csupán eddzük izmainkat és közben szórakozunk.

– Te lehet, hogy jól szórakozol. Így már értem, miért maradsz újra és újra alul a kardommal szemben. Én viszont nem szórakozásból járok a Görög Csarnokba, ha tudni akarod. Egyetlen percnyi edzést sem azért végzek, hogy elüssem az időt valamivel, vagy eleget tegyek a szokásnak. Tudatosan készülök.

– És megosztod velem, hogy mire készülsz ilyen elszántan? – kérdezte Catilius, majd tapsolt egyet. Egy szolga érkezett szempillantás alatt. – De mielőtt válaszolsz, mondd, kérlek, mit innál szívesen? Valami gyümölcslevet, netán hideg tejet? Gondolom, még ifjú vagy ahhoz, hogy az erjedt szőlő levével mérgezd magad.

– Tejet? Minek nézel te engem? – kacagott fel gúnyosan Cassius. Ha másvalaki mondta volna ezt, talán még meg is torolja a sértést, ám Catiliusnak elnézte. – Bármikor legyőzlek borivásban is, ha arra kerülne a sor, hidd el.

– Bacchusra, megsértettelek! Bocsásd meg nekem! De ami a borivó versenyt illeti, hát, ebben nem kételkedem, hogy te nyernél… A mostani állapotomban nem is lennék jó társad. – A várakozó szolgához fordult. – Hozz, kérlek, Cassius úrnak a legjobb boromból. Nekem egy gyengébb fehéret, alaposan felvizezve. Köszönöm.

A szolga távozott, de Cassius még mindig meredten bámult a vendéglátójára.

– Megcsalt volna a fülem? – szólalt meg végül. – Vagy jól hallottam, hogy azt mondtad a rabszolgának: „kérlek”? Meg azt, hogy „köszönöm”?

– Nálunk ez így szokás. Tudod, nem felejtjük el, hogy nagynak lenni nem kegyetlenség kérdése. Te igen büszke vagy a kardodra, az erődre, igaz?

– Így igaz. A fegyver a testem része, az erőm pedig én magam vagyok. Ezt tanácsolom neked is.

Catilius fanyarul elmosolyodott.

– Az igazi erő nem az izmokban található, még csak nem is a fegyveredben. Ha nincs lélek és jóság, nincs értelme izomnak, fegyvernek, testnek. A lélek a központ. A mindent éltető lélek. És hidd el, egy rabszolga éppen annyi lélekkel rendelkezik, mint a legősibb római családok tagjai. Nincs különbség ember és ember között.

– Felforgató nézet. Nem félsz, hogy megbüntetnek e véleményed miatt?

– Ugyan… mi rosszat mondtam volna azon kívül, amit nagyra becsült görög és római filozófusok is állítanak?

– Filozófia… Anyókáknak, öreguraknak való időtöltés. Miért nem a kardodat szorongatod inkább? A filozófiával nem leszel ügyesebb harcos, és soha, de soha nem fogsz így legyőzni engem!

– Gondolod, hogy ez az én egyedüli célom? – nevetett Catilius. – Sokra tartod magad. El sem tudod képzelni, hogy az embernek másfajta feladatai is lehetnek, mint edzés a porondon? Vagy izmok növelése? Pökhendi ifjak legyőzése? Én kicsivel több és nagyobb feladat végzéséért tartozom felelősséggel…

– Vajon mi lehet az? – kérdezte pimasz vigyorral Cassius, de közben megjött az ital.

Elvették a tálcáról a borokat, s megvárták, amíg távozik a szolga. Cassius, bármilyen kíváncsi is volt, nem folytatta a faggatózást. Mégiscsak vendégségbe jött egy olyan valakihez, aki iránt – bármennyire nem akarta elismerni – egyre erősebb rokonszenvet érzett. Feléje emelte poharát, és a legőszintébben ezt mondta:

– Gyógyulj meg, Catilius! Igaz szívvel ezt kívánom!

– Köszönöm a kedvességedet. És azt is, hogy meglátogattál. Manapság ritka az ilyen belülről fakadó, ösztönös jóság.

– Még a végén barátok leszünk – kuncogott Cassius, majd Catiliust követve ő is belekortyolt a borba. Az első pillanatban megérezte, hogy ilyen remek italt még nem eresztett le a torkán, ezért elismerően biggyesztett a szájával. Közben leült végre a felkínált székre is. – Hát… aki ezzel fogadja a vendégét, az tényleg jó ember. Az méltó a barátságra. De ettől még nem kerülheted el, hogy a gyakorlókardom legyőzzön.

– Nagyon magabiztos vagy mindennel, ami a fizikai erőből származik. Vigyázz, ez a gyengeséged is lehet.

– Én meg úgy tartom, egy katonának ez az egyetlen hit, amit a magáénak kell vallania. Mondd, ha valaha a harctéren leszel, vajon miben segíthetnek ezek a tekercsek? Nem a kardod ismerete, a penge ereje lesz a megmentőd? A filozófia ugyan mire jó ott, ahol vér ömlik szerteszét a mezőn? Bár sejtem, te nem arra születtél, hogy háborút vezess.

– Meglehet. Ha rajtam állna, nem lennének háborúk. Mi jó van abban? A halott az halott, akár római, akár barbár. Veszteség mindkét oldalon. Háborúk helyett érdemi tanácskozásokra lenne szükség, hiszen Róma mindent elért már, amit csak elérhetett. Nem kell tovább terjeszkednie. Tekintélye is akkora, hogy szükségtelen fegyverrel fenyegetőznie.

– A régiek azt mondták, ahogyan atyám is, hogy a békét csak fegyverrel lehet megvédeni. Ha a te Rómád néhanap nem vicsorítana az ellenségre, bizony hamar akadnának, akik örömmel kipróbálnák az ellenálló képességét. És amit a császár művel…

– Miért? Mit művel a császár? – Catilius olyan hirtelen váltott át a könnyed csevegésből komoly érdeklődésbe, hogy Cassius egy pillanatra megdermedt.

– Ó! Talán nem kellene erről beszélnem, de… téged valahogy megbízhatónak tartalak. A császárunk pedig nem fog egy fiatal ellenzékit börtönbe vetni, ha elmondja a véleményét.

– Bizonyára nem kapsz büntetést. Ez nem az a korszak, Cassius. Szerencsére nem olyan időket élünk, mint száz esztendeje…

– Igen, igen, olvastam Neróról. Az tény, hogy nem olyan veszélyes a helyzet. Ám mégiscsak császárság alatt állunk a dicső köztársasági rendszer helyett.

– És vajon ez neked miért jelent gondot? Nem hinném, hogy kevesebb vagyonnal rendelkezel, s gyengébb igazságszolgáltatást vagy közerkölcsöt kell elszenvedned, mint a régi időkben.

– Látom, császárpárti vagy.

– Az bizony!

– Sőt neked valamiért megéri annak lenni.

Catilius elnevette magát.

– Anyám a legnagyobb Róma-környéki tetőcserép-manufaktúra tulajdonosa, én pedig a közvetlen örököse vagyok. Nézd csak meg otthon a házatok cserepeit, nagy valószínűséggel a mi jelünket láthatod abba is beleégetve. Nekem nincs szükségem politikai pártállásra, így is, úgy is gazdag vagyok.

– Szerencsés vagy.

– Nem tagadom.

– Mégis, inkább legyek kevésbé szerencsés és gazdag, de erős. Inkább legyek egészséges katona, mint dúsgazdag, akit régen megholt emberek emlékiratai és gondolatai érdekelnek. Olyan ez számomra, mintha nem is római lennél. Mintha nem érdekelne a birodalom. Mintha felette állnál a mindennapok nehézségeinek.

– Azt hittem, barátokká leszünk. Sértegetni akarsz?

Cassius felemelte a kezét.

– Nem, dehogy. Nem ismersz eléggé. Amit gondolok, azonnal kimondom. Ne bántódj meg miatta. De tényleg tudni akarom, mi az a titokzatosság, ami körülleng. Mindenki vigyáz rád, mindenki előtt tiszteletben állsz, fiatalkorodra is olyan érett szellem sugárzik belőled, mintha nem is e föld lenne az otthonod. Ki vagy te?

– Az, akinek ismersz. Catilius, a cseréptetőgyáros fia. A többi nem fontos ahhoz, hogy tisztelj, vagy ahhoz, hogy éppenséggel legyőzz a fakardoddal. Köztünk csak annyi a különbség, hogy engem érdekel az, ami az emberek fejében és a lelkében van. Téged pedig inkább a harc és a győzelem. Mindkettő fontos. Ha ezt belátod, nem érzel különlegesnek.

– Ennél sokkal több köztünk a különbség. Az én atyám szorgalmas erővel jutott el odáig, hogy a császári hivatal megbecsült tagja legyen. Sokat kellett bizonyítania, szinte egész életében.

– Megbecsülés jár az ilyen embernek! Légy rá büszke, hogy ilyen atyád van!

– Mondod te! A tiéd bizonyára olyan gazdag és hatalommal bíró, hogy…

– Nekem nincs atyám. Meghalt.

Cassius, aki élvezte a szópárbajt és azt, hogy őszinte szavakra kényszeríti Catiliust, most hirtelen megtorpant. Talán bőven túlment a maga nyers és erőszakos szabályain is.

– Bocsáss meg… ezt nem tudtam.

– Honnan tudhattad volna? De most láthatod, nem lehet mindenki irigylésre méltó, aki nálad előnyösebb helyre született. Meg fogod érteni, hogy minden élő lélek rendelkezik sérülékeny résszel is, még akkor is, ha mindenki irigyli. Mindenkinek van gyenge pontja.

– Igazad van – bólintott mélyen Cassius. Szánalom támadt benne a beteg iránt, aki amellett, hogy erőtlenebb nála, még félárva is. Úgy döntött, nem ostromolja tovább, hanem elfogadja olyannak, amilyen. – Mindenki legyőzhető.

– Csak te nem, vitéz katona! – próbálta feloldani a borongósságot Catilius. – Nem lennék az ellenséged!

– Ne is légy! – nevetett vissza Cassius, azzal kihörpintette a maradék borát, majd azonnal töltött magának egy újabb pohárral.

– Igyekszem, hogy ne legyek az! De mondd, kit tartasz ma a birodalom igazi ellenségének? A szarmatát? Az aegyptust? Vagy a nyugtalan britonokat? Kikkel harcolnál legszívesebben?

– A szarmaták nyüzsögnek északkeleten, de nincs elég erejük egymagukban, azt hiszem. Ha bele is kóstolnak a határ menti területekbe, igazából egyedül soha nem merészelnek háborút indítani.

– Ezt bizony magam is így hallottam – bólintott Catilius. – Ilyen jó szemed lenne a politikához?

– A hadászathoz. Ahhoz van jó szemem. A politika nem érdekel. S ha már így megkérdezted, nem a szomszéd népek jelentik a veszélyt, hanem a római politika.

– Ezt meg hogy értsem?

– Ha beszélhetek előtted őszintén, és azt hiszem, megtehetem, akkor kimondom a véleményemet. Pius császár nemtörődöm politikát folytat. Úgy hiszi, ahogyan te is, hogy Róma mindent elért, mindenkit legyőzött, nincs szüksége határvédelemre, hadjáratokra. Pedig a hadsereg a jóléttől elpuhult. Tudom atyámtól, aki még mindig kapcsolatokat tart fenn az egykori tiszttársaival. Ők beszéltek arról, hogy mennyire elszoktak a legiók az ínséges időktől. Mára nyomorult vénemberek gyülekezete lett az a félelmetes sereg, amit legyőzhetetlen római oroszlánoknak tartottak a világ minden pontján. Ez is a császár hibája.

– Hiszen magad mondtad, hogy nincsenek igazi ellenségek. Még a szarmaták sem mernek egyedül Róma ellen törni. Akkor csak azért legyen háború, hogy megmozgassuk a katonaságot?

– Akár azért. Róma ereje a katonaság. Ha a legiók nem hatékonyak, vége Róma nagyságának. Hidd el, így van.

– Imádkozzunk hát Marshoz, hogy uszítsa a környező népeket Róma ellen? Csak azért, hogy te elégedett légy a csapatainkkal? Nem gondolod, hogy a béke értékesebb dolog annál, mint amit te óhajtasz?

– Soha nincs béke. Ezt tudnia kellene a császárnak. Ha valami ekkorára nőtt, mint a birodalom, mindig lesznek olyanok, akik megpróbálják kikezdeni az erejét. Olyan ez, mintha egy kívánatos nőismerősödet állítanád ki közszemlére. Soha többé nem lehetsz nyugton, hiszen mindenki meg akarná magának szerezni. Állandóan vigyáznod kell rá.

– Úgy vélem, Róma nem egy védtelen asszony. Róma egy harcias matróna, aki nemcsak fegyverrel, hanem pörlekedéssel, fenyegetéssel, vagy akár segítségnyújtással, szövetkezéssel is képes elérni célját.

– A fegyver viszont jobb megoldás. És egyszerűbb.

– Ha félelmet gerjesztesz fegyverrel, hogy megtartsd tekintélyedet, mindig akad, aki úgy hiszi, erősebb, és legyőzhet. Nem tartom jó megoldásnak a megfélemlítés politikáját.

– Hát látszik is, hogy császárpárti vagy. Soha nem lesz belőled katona. Biztosan senator leszel, nagy hatalmú úr, aki a meleg és védett otthonából hoz döntéseket.

– Erre is szükség van, nemde? – nevetett Catilius könnyedén. – S ha ezt szánja nekem a jó sors, hát láthatod, hogy békés és jóságos döntéseket hozok majd. De ne szaladjunk ennyire előre. Ki tudja még, hová vezethet engem az istenek akarata! Ám hogy te valóban a harctéren találod meg az életcélodat, abban biztos vagyok.

– Igen, egy esztendő múlva szeretnék jelentkezni a legióba. Atyám segítségével biztosan sikerül. Bizonyítani akarok.

– Nincs kétségem, hogy Róma egyik legjobb harcosaként tisztelünk majd.

– Én pedig tudom, hogy ha a senatus tagja leszel, te éppen olyan tisztességgel végzed majd feladataidat a birodalomért, mint én a harctéren.

– …Valójában már most ezt teszem… – bökte ki Catilius. Cassius egy pillanatra felfigyelt a váratlan mondatra, amely úgy bukott elő a másikból, mint valami önmagát leleplező vallomás. Ám egy szolga megzavarta a pillanatot: – Uram, megérkezett az orvos, hogy megvizsgáljon.

– Köszönöm. Kérd a türelmét, s néhány minuta múlva bocsásd be, kérlek.

Amint távozott a szolgáló, Cassius, kihörpintve borát, felállt a székről. Most nyugodtan lépett közelebb a vendéglátójához, eszébe sem jutott már ragályra gyanakodni.

– Örülök, hogy láthattalak. Jó volt beszélgetni veled. Azt kívánom, hogy mihamarabb erősödj meg. Mert jobban illik hozzád a kard a gyakorlótéren, mint ez az ágy meg a tekercsek.

– Legyen kívánságod szerint… barátom. Ha az istenek akarják, hamarosan találkozunk, és nem itt.

Megszorították egymás csuklóját, s Cassius távozott.

Még mielőtt az orvos belépett volna a helyiségbe, Apicius dugta be a fejét Catilius szobájába.

– Csaknem elmondtad, uram…

Catilius kifelé meredt az ablakon, mintha látni vélné a távozó fiú erőteljes alakját.

– Csaknem… Pedig olyan jó lett volna… Amilyen őszinteséggel jött ide, olyan őszinteséggel kellett volna fogadnom…

– Magad akartad, hogy ne ítéljenek meg másként.

– Talán hibáztam…

1 Kr. u. 175. május 3.

2 Kr. u. 144.

3 Tornacsarnok, gyakorlóaréna, egyfajta ókori edzőterem, ahová a római ifjaknak kötelező volt eljárniuk testük erősítése végett, bár sokkal megengedőbben, mint az egykori Görög Birodalom fiatalságának.

4 Gladiátoriskola, amelyet a lanista, vagyis a gladiatorait versenyeztető tulajdonos azért tart fenn, hogy a küzdői minél eredményesebbek legyenek a megmérettetések során.

5 „Légy egészségben” – általános római üdvözlés.

6 A Colosseum eredeti neve, az építői, a Flaviusok, vagyis Vespasianus, Titus és Domitianus császárok miatt. Colosseumként csak később nevezték.

7 Róma város rendfenntartó serege, valójában a városi rendőri egység.

8 A hagyományos római fürdőkben három, különböző hőmérsékletű helyiség és medence található: a tepidarium (a langyos, meleg), a caldarium (forró), és a frigidarium (hideg).

9 Halmártás. Apró halakat, főként makrélát alaposan besóz az ókori szakács, majd érlelni hagyja (a napon) hónapokig, amíg pépes állagú masszává nem lesz. Ez a garum, az egyik legértékesebb szósz a római konyhában.

10 A halottak szellemei, amelyektől igen tartottak az általában babonás rómaiak.

11 Vendégeket bejelentő rabszolga.