1.

A döntés

A Southwick House György kora beli épület volt stukkódíszes homlokzattal, oszlopsoros elülső fronttal. 1944 júniusának elején a portsmouth-i haditengerészeti bázis horgonyzóhelyeire nézett, ahol mindenféle típusú és méretű hajók tömörültek – szürke csatahajók, csapatszállítók, valamint több száz partra szálló jármű. A D-napot június 5-ére, hétfőre tűzték ki, és már megkezdődött a berakodás.

Békeidőben a Southwick akár egy Agatha Christie-féle összejövetelnek is otthont adhatott volna, de a Királyi Haditengerészet 1940-ben lefoglalta az épületet. Az egykor barátságos birtokot és a ház mögötti erdős parkot most alagútra emlékeztető Nissen hullámbádog pavilonok, sátrak és salakpályák foglalták el. Itt rendezte be főhadiszállását Sir Bertram Ramsay tengernagy, az európai invázió haditengerészeti főparancsnoka, valamint a SHAEF (Szövetséges Expedíciós Haderők Legfőbb Parancsnoksága) előretolt parancsnoksága. A nem messze húzódó Port Down-gerinc légvédelmi ütegeit úgy pozicionálták, hogy egyszerre védje a Luftwaffétól az épületet és a hajógyárakat.

Dél-Angliát aszállyal súlyosbított kánikula sújtotta. Május 29-én 37 Celsius-fokot mértek, a Dwight D. Eisenhower parancsnoksága alá rendelt meteorológus csoport mégis nyugtalankodott. Vezetőjük dr. James Stagg volt, egy magas, hórihorgas skót, akinek ösztövér arcát mutatós bajusz ékesítette. Az ország első számú civil meteorológiai szakértője nemrég kapott repülő ezredesi rendfokozatot a RAF-nál, hogy a katonai környezetben rendelkezzen a polgári személyektől rendszerint megtagadott felhatalmazásokkal.

Eisenhower április óta tesztelte Stagget és csapatát, hétfőn háromnapos előrejelzést kért, majd a hét folyamán részletesen összehasonította a valós adatokkal. Június 1-jén, csütörtökön, egy nappal azelőtt, hogy a hadihajóknak el kellett indulniuk a Skócia északi csücskében lévő Scapa Flow-ból, a meteorológiai állomások jelentős légnyomáscsökkenést jelentettek az Atlanti-óceán északi része felett. A viharos tenger a La Manche csatornán könnyen eláraszthatta a partra szálló hajókat, nem beszélve a fedélzeten összezsúfolódott katonákra gyakorolt hatásról. Az alacsony felhőszint és a rossz látási viszonyok újabb komoly fenyegetést jelentettek, mivel a partraszállás sikeressége azon múlt, hogy a szövetséges légierő és haditengerészet ki tudja-e iktatni a német parti ütegeket és védelmi állásokat. Az első támadó hullám 130 000 katonájának behajózása már elkezdődött, és két napon belül be kellett fejeződnie.

Stagg a különböző brit és amerikai meteorológiai részlegek közötti véleménykülönbség miatt is gyötrődött. Mindegyik ugyanazt a jelentést kapta a meteorológiai állomásoktól, de az elemzésük sehogyan sem akart egyezni. Ezt azonban nem akarta elismerni, ezért azt mondta Harold R. Bull vezérőrnagynak, Eisenhower helyettes törzsfőnökének, hogy „a helyzet nehéz és komplikált”.

– Az ég szerelmére, Stagg! – fakadt ki Bull. – Holnap reggelre, mire tájékoztatnia kell a főparancsnokot, készüljön el vele! Eisenhower tábornok elfoglalt ember.

Stagg visszatért Nissen-pavilonjába, hogy újra átböngéssze az adatokat és konzultáljon a részlegekkel.1

Eisenhowernek más oka is volt a „D-nap előtti idegeskedésre.” Bár látszatra nyugodtnak tűnt, és jól ismert, nyílt mosolyával ajándékozott meg mindenkit rendfokozatra való tekintet nélkül, naponta négy csomag Camelt szívott el. Rágyújtott egy cigarettára, letette a hamutartóba, felugrott, járkált, és meggyújtott egy másik szálat. Idegességén az állandó kávézás sem segített.2

Az invázió elhalasztása számos veszélyt hordozott magában. Az első két támadó hullám 175 000 katonáját nem lehetett ott hagyni hánykolódni a hajókban és partra szálló járművekben anélkül, hogy súlyos csorbát szenvedne a harci szellemük. A brit partok mentén a La Manche felé tartó hadihajókat és konvojokat sem fordíthatták meg egynél többször, mert utána fel kellett őket tölteni üzemanyaggal. Ráadásul hatványozottan nőtt az esélye, hogy a német felderítő gépek kiszúrják őket.

A titoktartás mindig is az egyik legnagyobb problémát jelentette. A déli part nagy része tele volt „kolbásznak” nevezett katonai táborokkal, ahol az inváziós csapatok elméletileg nem léphettek kapcsolatba a külvilággal. Sok katona azonban átmászott a szögesdrót kerítésen, hogy igyon még egy utolsót a helyi kocsmában, vagy találkozzon kedvesével, feleségével. Számba sem lehetett venni a kiszivárgás lehetőségeit a különféle szinteken. Az amerikai légierő egyik tábornoka megszégyenülten utazott haza, miután egy claridge-i koktélpartin célozgatott az Overlord hadművelet időpontjára. A legújabb félelem pedig az volt, hogy felkeltheti a figyelmet az inváziós erőkhöz rendelt újságírók távolmaradása a Fleet Streettől.

Nagy-Britanniában mindenki tudta, hogy az invázió küszöbön áll, és így voltak ezzel a németek is, de mindenáron meg kellett akadályozni, hogy az ellenség megtudja a pontos helyet és időpontot. Április 17-től bevezették a külföldi diplomaták kommunikációjának cenzúráját, és a ki- és beutazást is szigorúan korlátozták. Szerencsére a brit titkosszolgálat az összes német kémet elfogta, és a legtöbbjüket „rávette”, hogy hamis üzeneteket továbbítsanak. Ez a „dupla megtévesztés” rendszer, melyet a Dezinformációs (vagy XX) Bizottság felügyelt, azt a célt szolgálta, hogy a Fortitude-terv kulcsfontosságú részeként hatalmas „háttérzajt” szolgáltasson. A Fortitude volt a hadviselés történetének legambiciózusabb megtévesztő művelete, nagyságában pedig még a Vörös Hadsereg maszkirovkáját is meghaladta, melynek rendeltetése Sztálin nyári offenzívája, a Bagration hadművelet valódi céljának – a Wehrmacht belorussziai Közép hadseregcsoportjának bekerítése és megsemmisítése – elleplezése volt.

A Fortitude-terv több részből állt. A Fortitude North a Skóciában állomásozó „hamis” 4. brit hadsereg volt, amelyik úgy tett, mintha Norvégia megtámadására készülne, hogy lekösse az ottani német egységeket. A Fortitude South-nak arról kellett meggyőznie a németeket, hogy a normandiai partraszállás csupán nagyszabású elterelő hadművelet, melynek célja elvonni a német tartalékokat Pas de Calais körzetéből, és hogy a valódi invázióra a Boulogne és a Somme torkolata között kerül sor július második felében. Egy képzeletbeli 1. amerikai hadseregcsoportot tizenegy hadosztállyal Anglia délkeleti részébe küldtek George S. Patton tábornok parancsnoksága alatt, akitől a németek leginkább tartottak. Az illúzió létrehozásában nagy szerepet játszottak az álrepülőgépek, a felfújható harckocsik, valamint a 250 „hamis” partra szálló hajó. A valódi alakulatok mellett létrehoztak néhány nem létezőt is, mint például a 2. brit légideszant-hadosztályt. Ezenkívül két hamis hadtestparancsnokság folyamatos rádióforgalmat bonyolított le.3

A Fortitude South műveletet segítő kettős ügynökök közül az egyik legfontosabb a Juan Pujol nevű, „Garbo” kódnév alatt futó katalán volt. A titkosszolgálatnál dolgozó felügyelőjével közösen létrehozott egy 27 kitalált ügynökből álló hálózatot, és Londonban gondosan előkészített információkkal bombázta a madridi német hírszerző állomást. A D-napot megelőző hónapokban mintegy 500 üzenetet küldött el. Ezekből az információkból fokozatosan összeállt a kép, melyet a Dezinformációs Bizottságban dolgoztak ki, hogy meggyőzzék a németeket: a támadás valamivel később, Pas de Calais körzetében fog bekövetkezni.4

Egyéb megtévesztéseket is kitaláltak, nehogy a németek az ország más részeiből csapatokat küldjenek Normandiába. Az Ironside-terv keretében azt hitették el velük, hogy két héttel az első partraszállást követően egy második invázió is indul Franciaország nyugati partjainál, mégpedig közvetlenül az Egyesült Államokból és az Azori-szigetekről.5 Hogy bizonytalanságban tartsák az ellenséget, és meggátolják őket a Bordeaux mellett állomásozó 11. páncéloshadosztály északra vezénylésében, egy „Bronx” fedőnevű, Nagy-Britanniában dolgozó kettős ügynök kódolt üzenetet küldött a lisszaboni Banco Espirito Santóban dolgozó német felügyelőtisztjének: „Envoyez vite cinquante livres. J’ai besoin pour mon dentiste.” Vagyis „a partraszállásra a Biscayai-öbölben kerül sor, június 15-e körül”. A bretagne-i inváziótól tartó Luftwaffe azonnal elrendelte négy partközeli repülőtér megsemmisítését. Május végén sor került a Copperhead műveletre – egy Montgomery tábornokra hasonlító színész Gibraltárba és Algírba látogatott, hogy a németeknek a Földközi-tenger felől is partraszállástól kelljen tartaniuk.6

A Bletchley Parkban, a Londontól nyolcvan kilométerre északnyugatra lévő titkos komplexumban, ahol az ellenséges rádióadásokat dekódolták, május 22-től új figyelési rendszert vezettek be az Overlordra. A szakértők készen álltak bármilyen fontos üzenet megfejtésére, gyakorlatilag már a beérkezése pillanatában. Ezeknek az „Ultra” dekódolásoknak köszönhetően folyamatosan figyelemmel kísérhették a fő dezinformációs ügynökök – Pujol, Dusko Popov („Tricikli”) és Roman Garby-Czerniawski – által szolgáltatott hamis Fortitude-információk eredményességét. Április 22-én a Bletchley elfogott egy német adást, amely azonosította a „4. hadsereg” parancsnokságát Edinburgh mellett, valamint két hadtestét Stirlingnél és Dundeenál. Más üzenetek arra utaltak, a németek elhitték, hogy a Skót Alföldi Hadosztály Norvégia megtámadására készül.7

A májusi Ultra-fogások szerint a németek hadgyakorlatot tartottak az invázió visszaverésére, mégpedig azzal a feltételezéssel, hogy a partraszállásra Ostend és Boulogne között fog sor kerülni. Végül, június 2-án megszületett a Bletchley jelentése: „A legfrissebb adatok azt mutatják, hogy az ellenség szerint a szövetségesek maximálisan készen állnak az invázióra. Az első partraszállást Normandiában vagy Bretagne-ban várják, majd a fő támadást Pas de Calais-nál.” Úgy tűnt, a németek bedőltek a Fortitude-tervnek.8

Június 2-án délelőtt Eisenhower beköltözött a southwicki parkban álcahálók alá elrejtett lakókocsiba. Elnevezte a „cirkuszi kocsijának”, és amikor nem megbeszélésen vett részt vagy a csapatokat látogatta, westernek olvasásával és dohányzással próbál lazítani.9

Azon a pénteken délelőtt 10 órakor, a Southwick House könyvtárszobájában Stagg ismertette a legújabb időjárás-előrejelzését Eisenhowerrel és az összegyűlt parancsnokokkal. A kollégái közötti nézeteltérések, és különösen a SHAEF túlzottan optimista amerikai meteorológusai miatt meglehetősen kétértelműen fogalmazott. Stagg tisztában volt vele, hogy az esti megbeszélésre határozott véleménnyel kell előállnia a hétvégi időjárást illetően. Rövidesen meg kellett hozni a döntést, hogy folytassák vagy elhalasszák a műveletet.

Ugyanezen a tanácskozáson Sir Trafford Leigh-Mallory repülő tábornok, a légiegységek parancsnoka felvázolt egy tervet a falvakon és városokon átvezető utak bombázásáról, hogy ezzel is akadályozzák az ellenséges alakulatok mozgását. Megkérdezte, „a várható polgári veszteségek ellenére” végrehajthatja-e a tervet. Eisenhower a „műveleti szükségszerűségre” hivatkozva beleegyezett. Úgy határoztak, röplapok leszórásával fogják figyelmeztetni a franciákat.10

A francia civilek sorsa csak egy volt a számos probléma közül. Eisenhowernek főparancsnokként egyensúlyoznia kellett a politikai és személyes rivalizálások között, és mindeközben fenntartani saját tekintélyét a szövetségen belül. Sir Alan Brooke tábornagy, a birodalmi vezérkari főnök, és Sir Bernard Montgomery tábornok, a 21. hadseregcsoport főparancsnoka egyaránt kedvelték, de katonaként nem tartották sokra. „Nem kétséges, Ike mindent megtesz azért, hogy fenntartsa a lehető legjobb viszonyt a britek és az amerikaiak között – írta naplójába Brooke –, de ugyanilyen egyértelmű, hogy semmit nem tud a stratégiáról, és a háború irányításának szempontjából nem igazán alkalmas a főparancsnoki posztra.” Monty jellegzetesen merev ítélete a háború után Eisenhowerről csak ennyi volt: „Kedves fickó, de nem katona.”11

Ezek a vélemények nem voltak igazságosak. Eisenhower a normandiai invázió során minden kulcskérdésben helyesen döntött, diplomáciai szakértelme pedig egyben tartotta a törékeny koalíciót. Ez utóbbi már önmagában is jelentős eredménynek számít. Brooke utólag maga is elismerte, hogy „a nemzeti szempontok gyakran eltorzították a stratégiai perspektívát”. És senki, még George S. Patton tábornok sem volt olyan nehéz eset, mint Monty, aki kevésre becsülte főparancsnokát. A legelső találkozásukkor például leszidta Eisenhowert, amiért az rágyújtott a jelenlétében. Ike nagyobb jellem volt annál, mint hogy ezen problémázzon, de amerikai alárendeltjei közül sokan úgy vélték, keményebben kellett volna bánnia a brittel.12

Montgomery tábornok annak ellenére, hogy hivatásos katonaként figyelemre méltó hozzáértésről tett tanúbizonyságot, és kiváló kiképzőnek számított, elképesztően öntelt volt, ami szinte biztosan valamiféle kisebbrendűségi érzésből fakadt. Februárban a következőt mondta barettjéről VI. György király magántitkárának:

– A sapkám felér három hadosztállyal. Az emberek távolról meglátják, és azt mondják: „Ott van Monty!” Onnantól bárkivel harcba szállnak.13

Önhittsége szinte már komikus szintre hágott, és nem csak az amerikaiak vélték úgy, hogy hírnevét elsősorban az őt felmagasztaló brit sajtónak köszönheti. „Monty valószínűleg sokkal népszerűbb a civilek, mint a katonák körében” – írta róla Basil Liddell Hart.14

Montgomery valódi pozőr volt, rendszerint magabiztosságot sugárzott katonái felé, de reakcióként nem mindig kapta meg a kívánt elragadtatott lelkesedést. Amikor februárban közölte a Durhami Könnyűgyalogság katonáival, hogy ott lesznek az első hullámban, hangos nyögés szállt fel a sorok közül. Az egység csak nemrég tért vissza a földközi-tengeri harcokból, az állomány szabadságra vágyott. Úgy vélték, olyan egységnek kellene átvennie a helyüket, amelyik ki sem tette a lábát a Brit-szigetekről.

– Már megint a rohadt durhamiek. – Ez volt a reakció. – Mindig az átkozott durhamiek.

Monty távozásakor mindenkinek ki kellett volna rohanni az út mellé, és éljenezve búcsúztatni a tábornokot, de senki sem mozdult. A főtisztek dühös szégyenkezéssel figyelték katonáikat.15

Monty elhatározta, hogy harcedzett csapatokkal erősíti meg a kipróbálatlan hadosztályokat, de a sivatagi veteránok részéről az ötlet erős ellenállásba ütközött. Négy évig harcoltak külföldön, és úgy gondolták, most másokon a sor, különösen azokon az egységeken, amelyek még egyik hadszíntéren sem jártak. Az egykori 8. hadsereg némelyik ezrede már hat éve volt távol az anyaországtól, de volt olyan is, amelyik még régebben. Ellenkezésüket nagymértékben befolyásolták az otthon várakozó feleségek és barátnők.

Az 1. amerikai hadosztály, az úgynevezett „Nagy Vörös Egyes” katonái szintén morgolódtak, amikor újra őket választották ki a tengerparti támadás élére, ám az ő tapasztalatukat nem lehetett nélkülözni. Egy május 8-ai értékelő jelentésben az invázióhoz kiválasztott amerikai egységek közül szinte az összes többi „nem kielégítő” besorolást kapott. Az amerikai főtisztek azonnal akcióba léptek, és az utolsó hetek kemény kiképzései meghozták a gyümölcsüket. Eisenhower erőt merített a drámai javulásból, és magában hálát adott az égnek, amiért május elejéről június elejére halasztották az inváziót.16

A szövetséges parancsnoki struktúrában máshol is jelentkeztek feszültségek. Eisenhower helyettese, Sir Arthur Tedder repülő tábornok megvetette Montgomeryt, őt viszont Winston Churchill nem kedvelte. Omar Bradley tábornok, az 1. amerikai hadsereg parancsnoka, aki szegény missouri földművesektől származott, nem tűnt igazán harciasnak és katonásnak „bugris arckifejezésével” és kincstári szemüvegével. „Gyakorlatias, higgadt, szerény, kissé szürke, cseppet sem hivalkodó és kérkedő, konfliktuskerülő” embernek tartották, ám ugyanakkor ravasz parancsnok volt, aki csak a feladat megfelelő elvégzésére koncentrált. Tiszteletet mutatott Montgomery irányában, ám cseppet sem kedvelte a britet.17

Bradley jól kijött Eisenhowerrel, de nem osztozott főnöke toleranciájában a puskaporos hordó George Patton irányában. Igazából alig volt képes leplezni bizalmatlanságát a szeszélyes déli lovassági tiszt iránt. Patton, a káromkodásairól ismertté vált, istenfélő tiszt előszeretettel tett provokatív kijelentéseket katonáinak.

– Ne feledjék el – mondta nekik egy alkalommal –, soha egyetlen fattyú sem nyert még háborút azzal, hogy meghalt a hazájáért. Csak úgy győzhetnek, ha elérik, hogy a másik rohadék haljon meg az ő hazájáért!

Nem kétséges, hogy Eisenhower kritikus pillanatokban nyújtott támogatása nélkül Pattonnak esélye sem lett volna nevet szerezni magának a hadjáratban. Ike-nak az a képessége, hogy egy ilyen széthúzó csapatot együtt tartson, emberfeletti teljesítmény volt.

A D-nap előtti idegesség egyik legfrissebb vitáját Leigh-Mallory repülő tábornok váltotta ki. Leigh-Mallory, aki „bárkit fel tudott idegesíteni”, még Eisenhowert is kihozta a sodrából, amikor váratlanul közölte, hogy a Cotentin-félszigetre ledobandó két amerikai légideszant-hadosztályt meggyőződése szerint le fogják mészárolni. Újra és újra megpróbálta elérni, hogy töröljék a tervből az Overlord e létfontosságú elemét, melyre a nyugati szárny védelme érdekében volt szükség. Eisenhower azt mondta neki, hogy írásban nyújtsa be a kifogásait. A tábornok ezt meg is tette, ám Ike – gondos mérlegelés után és Montgomery teljes támogatásával – elutasította.18

Eisenhower minden nyugtalansága és a rá nehezedő nyomás ellenére higgadt és visszafogott hozzáállást tanúsított. Őt választották ki a végső döntések meghozatalára, így neki kellett szembenézni a következményekkel is. És pontosan tudta, hogy a legfontosabb kérdésben nemsokára döntenie kell. A szó szoros értelmében katonák ezreinek élete múlt azon, hogyan határoz. Anélkül, hogy beavatta volna legközelebbi tanácsadóit, készített egy rövid nyilatkozatot kudarc esetére. „A Cherbourg–Havre körzetben a partraszállás során nem sikerült megfelelő nagyságú hídfőállást foglalnunk, ezért visszavontam a csapatokat. Döntésem a támadás helyéről és idejéről a rendelkezésre álló legpontosabb információkon alapult. A katonák, a légierő és a haditengerészet bátor elkötelezettséggel próbálták teljesíteni kötelességüket. A kísérlet kudarcáért minden felelősség engem terhel.”19

Bár sem Eisenhower, sem Bradley nem ismerte el, az öt inváziós partszakasz közül az Omaha ígérkezett a legnehezebbnek. Az amerikai 1. és 29. gyaloghadosztályok zónájában alapos felderítést végzett egy brit csapat a COPP-től (Egyesített Műveletek Tengeri Felderítő és Partra Szálló Révkalauz Egysége). Január második felében egy felfegyverzett teherhajó a normandiai partokhoz vontatta az X–20 zsebtengeralattjárót. Bradley kérte, hogy vegyék szemügyre a brit és kanadai csapatok számára kijelölt partszakaszokat, és vizsgálják meg az Omaha-partot, hogy kiderítsék, elég szilárd-e a talaj a harckocsik kirakásához. Scott-Bowden százados az utászoktól és Bruce Ogden-Smith őrmester a Különleges Vízi Szolgálattól mindössze egy 45-ös automata Colttal és egy kommandós késsel felfegyverkezve kiúsztak a partra. Vittek magukkal egy 18 hüvelykes földfúrót is, valamint néhány kisebb kapszulát egy töltényhevederen, ebbe gyűjtötték a mintákat. A tenger szokatlanul nyugodt volt, és éppen csak sikerült elkerülniük a német őrjáratot.

Egy nappal a visszatérésük után Scott-Bowdent Londonba kérette egy ellentengernagy. Nem sokkal ebéd után ért a St. James téri Norfolk House-ba. Egy hosszú étkezőhelyiségben fogadták, a falakon függönyökkel eltakart térképek lógtak, és hat tengernagy, valamint öt tábornok várt rá, köztük Bradley, aki figyelmesen hallgatta a part teherbíró képességéről szóló beszámolót.

– Uram, ha szabadna megjegyeznem – mondta Scott-Bowden a távozása előtt –, az a partszakasz átkozottul nehéz ügy lesz, és szörnyű veszteségekkel kell számolnunk.

A tábornok a százados vállára tette a kezét.

– Tudom, fiam. Tudom.

Ám az Omaha volt az egyetlen elérhető partszakasz a bal oldali brit szektor és a jobb oldali Utah-part között.20

Amint megkezdődött az inváziós csapatok behajózása, a civilek kiözönlöttek a partra búcsút venni a katonáktól. „Amikor elindultunk – írta egy fiatal amerikai utász, akit egy brit családnál szállásoltak el –, úgy zokogtak, mintha a szüleink lettek volna. Nagyon megható volt. A civilek szemlátomást pontosan tudták, mi történik.”21

A titkosságot természetesen nem lehetett fenntartani. „Amikor átvonultunk Southamptonon – írta az egyik páncélosezred brit katonája –, a helyiek csodálatos fogadtatásban részesítettek. Minden alkalommal, amikor megálltunk, elhalmoztak minket teával és süteménnyel, az oszlopot kísérő katonai rendőrök legnagyobb bánatára, akik szigorú parancsba kapták, hogy akadályozzanak meg mindenfajta kapcsolatfelvételt a katonák és a civilek között.”22

A katonák többsége a hadsereg teherautóin utazott, de a brit egységek egy része gyalog menetelt, a szegekkel kivert kincstári bakancsok egyszerre csattantak a kövön. A kertjükből figyelő öregemberek szemében könny csillogott, akaratlanul is eszükbe jutott, amikor az előző generáció masírozott a flandriai lövészárkok felé. A sisakok alakja ugyanolyan volt, de az egyenruha megváltozott. És a katonák már nem viseltek bőrkamáslit. Helyette vászon lábszárvédőt húztak, amely pontosan passzolt szerszámövükhöz, hámjukhoz, tártáskájukhoz és hátizsákjukhoz. A puskát és a szuronyt is lecserélték, de nem volt jelentős a különbség.

A huszonnégy órás eltávozások osztogatásakor a katonák érezték, hogy közeledik a D-nap. A kevésbé lelkesek számára ez egy utolsó lehetőséget kínált az eltűnésre vagy a berúgásra. Az invázió előtti időszakban sok katona engedély nélkül kimaradt, de dezertálásra csak néhány esetben került sor. A legtöbben felvették a szolgálatot a támadás kezdetére, hogy a bajtársaik mellett legyenek. A higgadtabb egységparancsnokok nem akarták börtönbe küldeni és elveszíteni az embereiket. Rábízták az egyes katonákra, hogy a harcban tisztázzák magukat.

A katonák felfigyeltek, hogy a tisztek sokkal jobban törődnek az embereikkel. A lezárt táborokban filmeket vetítettek. Jóval több sör állt rendelkezésre, és a hangosbeszélőkből tánczene szólt. A cinikusabbak figyelmét az sem kerülte el, hogy az ellátótisztek hirtelen bőkezűbbé váltak, ami mindig baljós jel volt. Keith Douglas, a Sherwoodi Ranger Lovasság huszonnégy éves költő századosa ezt írta Edmund Blundennek, az előző háború poétájának: „Felhizlaltak a mészárlásra, én pedig már alig várom, hogy elkezdődjön.” Douglas egyike volt azoknak az embereknek, akik úgy érezték, nemsokára eljön értük a halál, és erről be is számolt legközelebbi barátainak. Meglepő, hogy ezeknek az embereknek milyen gyakran lesz igazuk, és persze ez a meggyőződés gyakran válhat önbeteljesítő próféciává. Douglas az utolsó vasárnap ellátogatott az istentiszteletre, majd sétált egyet az ezred lelkészével, aki feljegyezte, hogy a százados megbékélt közelgő halálával, és ezt ő sem tartotta beteges képzelgésnek. A másik tiszt szemével úgy látta, bajtársa azért ilyen fatalista, mert úgy vélte, minden szerencséjét elhasználta a sivatagi háborúban.23

Szinte mindenki gyűlölte a várakozást, és arra vágyott, hogy túl legyen a legrosszabbon. „Mindenki ideges, és mindenki nyugalmat színlel – írta egy amerikai gyalogos. – A kérkedés segít.”24 Sokan a barátnőjükre gondoltak. Néhányan sietve megnősültek, hogy biztosan részesüljenek a segélyből, amennyiben bekövetkezik a legrosszabb. Az egyik amerikai katona az összes pénzét elküldte egy ékszerésznek, hogy angol menyasszonya kiválaszthassa a neki tetsző gyűrűt, mire visszatér a kontinensről. Az intenzív érzelmek időszaka volt ez. „A nők, akik eljöttek búcsúztatni a férfiakat – írta egy újságíró nem sokkal korábban –, szinte a peron végéig szaladtak, hogy onnan integessenek a távolodó vonatok után.”25

Voltak, akik nem bírták a feszültséget. „Egyik éjszaka egy katona magához vett két töltényövet és néhány gránátot – írta az 1. amerikai gyaloghadosztály tagja –, megragadott egy puskát, és távozott. Senki nem látta, amikor meglépett, de amint felfedezték a szökését, azonnal keresőcsapat alakult. Végül megtalálták. Nem volt hajlandó megadni magát, ezért lelőtték. Sosem tudtuk meg, hogy csak nem akart a parton meghalni, vagy ellenséges kém volt. Akárhogy is, ostobán döntött. A biztos halált választotta az esetlegessel szemben.”

Vagy csak megérezte, mi vár rájuk az Omaha-parton.26

Miközben péntek este még folyt a harckocsik és csapatok behajózása a partra szálló járművekbe, Stagg repülő ezredes a biztonságos földi vonalakon keresztül újra konzultált a többi meteorológiai központtal. A 21:30-kor kezdődő megbeszélésre határozott előrejelzéssel kellett kirukkolnia, de a szakemberek között még mindig nem volt egyetértés. „Ha nem hordozta volna magában egy potenciális tragédia lehetőségét, az egész ügyet akár nevetségesnek is tekinthettük volna. Félórán belül jelentkeznem kellett Eisenhower tábornoknál egy egyértelmű jelentéssel az elkövetkező öt nap időjárásáról, mert ebben az időszakban akarták megindítani a történelem legnagyobb katonai hadműveletét. Ám nem akadt két olyan szakértő, aki akár az előttünk álló 24 óra időjárását illetően egyetértett volna.”27

Csak vitatkoztak és vitatkoztak, amíg ki nem futottak az időből. Stagg végül átsietett a főépület könyvtárába, hogy átnyújtsa jelentését az Overlord főparancsnokainak.

– Nos, Stagg – kérdezte Eisenhower –, ezúttal mit hozott nekünk?

Stagg úgy érezte, saját ösztöneire kell hallgatnia, ezért figyelmen kívül hagyta a Bushey Park-i amerikai kollégák sokkal optimistább véleményét.

– A helyzet a Brit-szigetek és Új-Fundland között az elmúlt napokban folyamatosan változott, és számos potenciális veszélyt hordoz magában. – Miközben a részleteket ismertette, a jelenlévő tisztek némelyike hitetlenkedve nézett ki az ablakon a tiszta napnyugtára.[1]

A légi szállítású csapatok ledobásával kapcsolatos időjárási kérdések után Eisenhower a június 6-ára és 7-ére valószínűsíthető helyzet felől érdeklődött. Tedder emlékei szerint nyomasztó csend támadt.

– Ha erre most válaszolnék, uram – felelte végül Stagg –, az puszta találgatás lenne, ami nem méltó az ön meteorológiai tanácsadójához.28

Stagg és amerikai kollégája, D. N. Yates ezredes visszavonultak tanácskozni, és Bull tábornok nemsokára közölte velük, az elkövetkező 24 órára nincs változás a tervben. Amikor visszatértek szálláshelyükre, mindketten tudták, hogy az első hajók már elhagyták horgonyzóhelyüket. Stagg nem tudta kiverni a fejéből Sir Frederick Morgan altábornagy, az Overlord eredeti fő tervezőjének baljós tréfáját: „Sok szerencsét, Stagg. Legyen az összes légnyomáscsökkenése apró és barátságos, de ne feledje, ha nem jól olvassa a jeleket, felkötjük a legközelebbi lámpaoszlopra.”29

Másnap, június 3-án kora reggel a hírek nem is lehettek volna rosszabbak. Az Írország nyugati részén lévő Blacksod Point-i meteorológiai állomás gyorsan süllyedő légnyomást és hatos erősségű szelet jelentett. Stagg a táblázatokat tanulmányozva szinte fizikai rosszullétet érzett, ráadásul más-más módon, de ezúttal az összes elemző csapat ugyanarra az eredményre jutott. Aznap este 21:30-kor ismét hívatták őt és Yatest. Beléptek az üres polcokkal teli könyvtárba. A karosszékeket koncentrikus ívekben rendezték el, a főparancsnokok ültek az első sorban, mögöttük a törzsfőnökök és a beosztott parancsnokok. A hallgatósággal szemben foglalt helyet Eisenhower, a törzsfőnöke, Walter Bedell Smith tábornok, valamint Tedder.

– Uraim – kezdte Stagg –, tegnapi félelmeink az elkövetkező három-négy nap időjárásával kapcsolatban beigazolódtak. – Belekezdett a részletes előrejelzésbe. Komor képet festett viharos tengerről, hatos erősségű szélről és alacsony felhőtakaróról.

„A jelentésem közben Eisenhower tábornok mozdulatlanul ült – írta később –, fejét kissé oldalra billentve nyugtatta a kezén, és le sem vette rólam a tekintetét. A szobában egy időre mintha mindenki megbénult volna a döbbenettől.” Nem meglepő módon Eisenhower ideiglenes halasztást javasolt.30

Eisenhowernek nem telt jól az éjszakája. Segédtisztje, Harry Butcher fregattkapitány később azzal a hírrel állított be, hogy az Associated Press a következő bejelentést tette: „Eisenhower erői partra szállnak Franciaországban!” Bár az ügynökség 23 perccel később törölte a sztorit, a CBS és a moszkvai rádió átvették a hírt. „Elég mogorvának tűnt” – írta Butcher a naplójába.31

Amikor Stagg éjfél körül, az ideiglenes halasztás elrendelése után visszatért a sátrába, különös dolog volt felnézni a fák ágai között, „látni, hogy az ég tiszta, és minden csendes, nyugodt”. Meg sem próbált aludni. A kora hajnali órában részletesen feljegyzett minden beszélgetést. Az előrejelzés nem javult, bár az ég továbbra is tiszta maradt, és csak enyhe szél fújt.32

Június 4-én, vasárnap reggel 04:15-kor, az újabb megbeszélésen Eisenhower úgy döntött, fenntartja döntését a 24 órás halasztásról. Maximális légi támogatás nélkül túlságosan nagy lett volna a kockázat. Utasítást adtak a konvojok visszarendelésére. Rombolók futottak ki a tengerre teljes sebességgel, hogy összegyűjtsék és visszatereljék a partra szálló járműveket, melyekkel nem lehetett rádión kapcsolatba lépni.

Stagg, aki holtfáradtan hanyatlott az ágyába, ébredés után meghökkenten látta, hogy az időjárás semmit nem változott, az ég felhőtlen, és a szél is alig fúj. Reggelinél nem mert a többi tiszt szemébe nézni, valamivel később viszont szégyenszemre megkönnyebbülést érzett, amikor nyugat felől megérkezett a szél és a felhők.

Az a vasárnap a vég nélküli kérdések napja volt. Nem lehetett a partra szálló járműveken tartani több tízezer katonát. És mi lesz a tengerre rendelt, és most visszahívott hajókkal? Fel kellett tölteni őket üzemanyaggal. Ráadásul ha folytatódik a rossz időjárás, véget ér a kedvező árapály időszak. Ha negyvennyolc órán belül nem javulnak a körülmények, az Overlordot két hétre el kell halasztani. A titkosságot így is alig lehetett fenntartani, és a harci morál végzetes csapást szenvedhetett.

2.

A lotaringiai kereszt

Nem Eisenhower volt az egyetlen, akit lenyűgözött a küszöbönálló hadművelet nagysága. Churchill, aki mindig is kétkedve tekintett a csatornán túli invázió tervére, most ideges, irracionális optimizmusba hajszolta magát, míg Sir Alan Brooke tábornagy a naplójában bevallotta, hogy „ürességet érzett a gyomrában”. „Nehéz elhinni, hogy néhány órán belül kezdetét veszi az invázió! Nagyon rossz előérzetem van az egész vállalkozással kapcsolatban. Az eredmény a legjobb esetben meg sem fogja közelíteni az elvárásokat, különösen azokét, akik mit sem tudnak a művelet nehézségeiről. A legrosszabb esetben pedig az egész háború legnagyobb katasztrófájára kerülhet sor.”1

„A britek sokkal jobban félnek a kudarctól” – írta egy fontos beosztásban lévő amerikai törzstiszt. A hosszú évek óta tartó háború, Dunkerque keserű emléke és a balsorsú dieppe-i rajtaütés fényében ezen nem is lehetett csodálkozni. Ám bármi is volt a valódi ok, jól tették, hogy elutasították a kontinens egy évvel korábbi invázióját. Elsöprő túlerővel kellett támadni, és az amerikai hadsereg már kemény leckét kapott Észak-Afrikában, Szicíliában és Olaszországban.2

Churchill egy alkalommal megjegyezte, hogy az amerikaiak mindig rájönnek a helyes megoldásra – miután minden mást kipróbáltak. Még ha a tréfa tartalmazta is az igazság magvát, figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy sokkal gyorsabban tanultak, mint önjelölt tanítóik a brit hadseregben. Nem szégyelltek hallgatni a civil élet egyenruhába bújt nagy elméire, és mindenekelőtt nem féltek a kísérletezéstől.

A britek több területen is bizonyították leleményességüket, az Ultra-üzeneteket dekódoló számítógéptől az új fegyverekig – mint például Percy Hobart vezérőrnagy úszó és aknataposó páncélosai. A brit hadsereg hierarchiája mindennek ellenére alapvetően konzervatív maradt. A tény, hogy az új páncélosokat Hobart „játékszereinek” nevezték, jól mutatja a britek utánozhatatlan szkepticizmusát és nemtörődömségét. A civil amatőrök, akiket Montgomery mélyen megvetett, folyamatosan jelentős hátránnyal küzdöttek. Az amerikai tisztek cseppet sem meglepő módon „túlságosan udvariasnak” találták brit kollégáikat, úgy gondolták, hiányzik belőlük a szükséges mértékű könyörtelenség, különösen, amikor az inkompetens parancsnokoktól kell megszabadulni.

Churchill maga is civil amatőr volt, de senki nem vádolhatta a lelkesedés hiányával. Szenvedélyesen érdeklődött a katonai műveletek iránt, tanácsadói szerint talán egy kicsit túlságosan is szenvedélyesen. A jegyzetek formájában áradó, többnyire teljesen hasznavehetetlen elképzelések számos nyögést és sóhajt váltottak ki a Whitehallban. „Pug” Ismay tábornoknak, Churchill katonai tanácsadójának ebben a fontos történelmi pillanatban meg kellett küzdenie a miniszterelnök legújabb hóbortjával. Churchill egyfajta „inverz Dunkerque-t” akart eljátszani az Overlord keretein belül, és azt találta ki, hogy a part megtisztítását követően kis (civil) hajók tegyék partra a támadó egységeket támogató gyalogságot.3

A miniszterelnök annyira szeretett volna közel lenni a központi cselekményhez, hogy kitalálta, ő is az inváziós flottával tart. A H. M. S. Belfast cirkáló hídjáról akarta nézni a part bombázását. Nem szólt Brooke-nak, mert tudta, hogy a tábornok ellenezné az ötletet, és próbálta azzal indokolni döntését, hogy ő a védelmi miniszter is. Szerencsére a király június 2-án egy mesterien megfogalmazott levéllel letudta ezt a problémát. „Kedves Winstonom, még egyszer szeretném megkérni, hogy ne szálljon tengerre a D-napon. Kérem, mérlegelje az én helyzetemet is. Fiatalabb vagyok önnél, ráadásul tengerész, valamint királyként az összes fegyvernem parancsnoka. Semmit sem szeretnék jobban, mint kimenni a tengerre, de végül belenyugodtam abba, hogy itthon kell maradnom; ön szerint mennyire lenne igazságos, ha megtenné azt, amire én is vágyom?”4

A rendreutasítás miatt „nyűgös” Churchill parancsot adott, hogy mobil parancsnokságként működő vonatja Eisenhower közelében állomásozzon.5 Brooke ezt írta naplójába: „Időközben Winston a vonatjával és a kíséretével átköltözött Portsmouth körzetébe, hogy ott alkalmatlankodjon.” Azért a D-nap előestéjén volt egy szívderítő pillanat is. A hírek szerint a Mark Clark tábornok parancsnoksága alatt álló szövetséges csapatok behatoltak Rómába. Churchill figyelme azonban egy szinte megoldhatatlan problémára irányult. Charles de Gaulle tábornok, a Szabad Francia Erők – akik a lotaringiai keresztet választották szimbólumuknak – vezetője Londonba érkezett. A D-nap előtti idegesség, kombinálva a politikai bonyodalmakkal és De Gaulle hazafias egocentrikusságával, kényes robbanóelegyet alkotott.6

A De Gaulle-lal való kapcsolat központi problémája Roosevelt elnök bizalmatlanságából adódott. Roosevelt potenciális diktátort látott a franciában, és ezt a nézetet osztotta Leahy tengernagy, az egykori vichyi amerikai nagykövet is, valamint több befolyásos washingtoni francia – köztük Jean Monnet, az európai egyesítés későbbi szellemi atyja.

Roosevelt annyira viszolygott a francia politikától, hogy februárban változtatásokat javasolt a háború utáni német megszállási zónákra vonatkozó tervekben. Azt akarta, hogy az Egyesült Államok kapja meg az ország északi részének felügyeletét, mert így Franciaország helyett Hamburgon keresztül szállíthatták volna az utánpótlást. „Ha jól sejtem – írta neki válaszában Churchill –, javaslata a franciaországi rendőri feladatokkal szembeni ellenérzéséből fakad, mert attól fél, hogy az amerikai erőknek így hosszabb ideig kellene az országban állomásozniuk.”7

Roosevelt – de kisebb mértékben Churchill is – nem volt hajlandó problémaként elismerni azt, amit De Gaulle „forradalmi kormánynak” nevezett.8 De Gaulle nem csak saját pozícióját próbálta megvédeni, de egyben kellett tartania a rivális frakciókat is, hogy a felszabadítás után megóvja Franciaországot a zűrzavartól, esetleg a polgárháborútól. Ám az öntelt és kellemetlen modorú francia – saját támogatói legnagyobb elkeseredésére – gyakran mintha valami perverz örömöt lelt volna abban, hogy beleharap az őt etető brit és amerikai kezekbe. Mindent francia szemszögből nézett, és ennek eredményeképpen sokszor figyelmen kívül hagyta a kényelmetlen tényeket, különösen azokat, melyek elhalványították Franciaország dicsőségét. Rajta kívül senki nem lett volna képes megírni a francia hadsereg történetét úgy, hogy említést sem tesz a waterlooi csatáról.9

Churchill a tavasz folyamán mindent megtett azért, hogy rábírja Rooseveltet nézetei finomítására, mert tudta, hogy a szövetségeseknek együtt kell működniük De Gaulle-lal. Próbálta rávenni az amerikai elnököt, hogy találkozzon a franciával. „Baráti hozzáállással jó pontokat szerezhetne nála – írta neki –, és úgy gondolom, ez minden szempontból nagy segítség volna.”10

Roosevelt beleegyezett a találkozóba, de ragaszkodott hozzá, hogy De Gaulle kérje a megbeszélést. Ha ugyanis hivatalos meghívót küldene neki, azzal elismerné őt Franciaország vezetőjének. Az elnök kitartott az álláspontja mellett: a szövetségesek nem azért szabadítják fel Franciaországot, hogy hatalomhoz juttassák De Gaulle-t. „Semmiféle francia kormányt nem vagyok hajlandó elismerni – írta –, amíg a francia emberek nem kapják meg a lehetőséget a szabad választásra.” Ám mivel a választások kiírásához idő kellett, a felszabadított területek felett az AMGOT, a Megszállt Területek Szövetséges Katonai Kormányzata fogja gyakorolni az irányítást.11

Ez a rövidítés halálos sértést jelentett mind De Gaulle-ra, mind az algíri Francia Nemzeti Felszabadítási Bizottságra (Comité Français de Libération Nationale) nézve. Június 3-án, egy nappal azelőtt, hogy De Gaulle Nagy-Britanniába repült, a CFLN bejelentette, hogy a szervezet a Gouvernement Provisoire de la République Française, vagyis a Francia Köztársaság átmeneti kormánya. Roosevelt ezt a kinyilatkoztatást nyílt provokációként fogta fel, és azonnal megtiltotta Eisenhowernek, hogy bármiféle kapcsolatot létesítsen az önjelölt francia kormánnyal.12

Eisenhower csak Pierre Koenig tábornokkal dolgozhatott együtt, akit De Gaulle jelölt ki az ellenállás, vagy más néven Forces Françaises de l’Intérieur (FFI) élére, de még így is figyelmeztették, hogy ne ossza meg Koeniggel az inváziós terv részleteit, mert a franciának kötelessége lenne mindent jelenteni politikai feljebbvalóinak. Ezek az ellentétek kellemetlen helyzetbe hozták Eisenhowert, és ezt jelentette is Washingtonnak. „Koenig tábornokot érzékenyen érinti, hogy még a legáltalánosabb információkat sem kapja meg a küszöbönálló hadműveletekről, miközben a francia haditengerészet, légierő és légi deszant segítségét is igénybe vesszük, és ugyancsak elvárjuk az ellenállók támogatását.”13

Churchill eközben sürgette Rooseveltet, hogy menjen bele egy „munkakapcsolatba” a Felszabadítási Bizottsággal, elsősorban mert a szövetségeseknek szükségük volt az ellenállás segítségére az invázió folyamán.14 Ezenkívül segített meggyőzni az amerikaiakat arról, hogy küldjék át Angliába a francia 2. páncéloshadosztályt (2ème DB – Division Blindée), melyet Észak-Afrikában fegyvereztek fel. Az egységnek Philippe Leclerc tábornok parancsnoksága alatt, Patton 3. hadseregének részeként szerepet szántak a normandiai hadjáratban. A brit tisztek derűs beletörődéssel nyugtázták, hogy az első ceremónia, melyet Leclerc alakulata megszervezett Yorkshire-be érkezése után, egy hivatalos istentisztelet volt Jeanne d’Arc emlékére, akit a britek égettek el máglyán körülbelül ötszáz évvel korábban.15

A szövetséges katonákat ugyanakkor figyelmeztették, hogy a partraszállás után fokozottan ügyeljenek a franciák érzékenységére. A kiosztott röplapokon az állt, hogy semmiképpen se utaljanak az 1940-es megszégyenítő vereségre. „Köszönhetően a »Gay Paree[2]« és hasonló tréfáknak, széles körben elterjedt az a tévhit, hogy a franciák laza erkölcsű, léha, hit és morális tartás nélküli emberek, holott ez egyáltalán nem igaz.” Ám a hivatalos tájékoztatók nem sok hatást gyakoroltak azokra, akik már belefeledkeztek az izgatott találgatásokba a „francia mademoiselle”-ekkel kapcsolatban.16

Churchill háborús kabinetje felismerte, hogy a Szabad Francia Erők vezetőjét mindenképpen Nagy-Britanniába kell hívatni, és tájékoztatni a D-nap tervéről. „Minden hibája és ostobasága ellenére De Gaulle a közelmúltban több alkalommal is jelét adta, hogy szeretne együttműködni velünk – írta Churchill Rooseveltnek –, és ha jobban belegondolunk, nagyon nehéz lenne kihagyni a franciákat Franciaország felszabadításából.”17 Az elnök azonban ragaszkodott hozzá, hogy „a biztonság fenntartása érdekében” De Gaulle-t Nagy-Britanniában kell tartani „a partraszállás kezdetéig”.18

A Szabad Francia Erők biztonsági sebezhetőségének fő oka nem Vichy kémeinek behatolása volt a gaulle-ista hálózatba, hanem a primitív francia kódrendszer. A Különleges Szolgálatok Hivatalán (SOE) belüli ingerültség – különösen miután a Gestapo előző évben masszívan beépült a francia ellenállásba – odáig vezetett, hogy az SOE fő kódfejtője, Leo Marks meglátogatta a gaulle-isták hivatalát a London középső részén lévő Duke Streeten. Megkérte a rejtjelezést végző tiszteket, hogy kódoljanak egy tetszőleges üzenetet, aztán elvette és ott helyben dekódolta, „miközben a franciák leesett állal bámultak”. „A franciák ettől nem igazán kedvelték meg a briteket” – jegyezte meg szárazon a hivatásos történész, alaposan szépítve a tényeken.19 Ráadásul a gall büszkeség továbbra is megakadályozta, hogy a Szabad Francia Erők a brit vagy amerikai kódrendszert használják. A D-nap előtt „C”, a Titkos Hírszerző Szolgálat (SIS) feje figyelmeztette a miniszterelnököt, hogy a franciák semmiféle üzenetet nem küldhetnek rádión, csak biztonságos földi kábelen keresztül.20

Churchill két York repülőgépet küldött Algírba De Gaulle-ért és kíséretéért. Csakhogy De Gaulle vonakodott, mert Roosevelt nem engedélyezte a párbeszédet a francia civil kormányzattal. Churchill képviselője, Duff Cooper június 2-án egy órán át vitatkozott vele, megpróbálta rávenni, hogy engedjen csökönyösségéből. Közölte, ha nem megy vele, Roosevelt kezére játszik. Jelen kell lennie Angliában a franciák katonai vezetőjeként. Ráadásul, ütötte tovább a vasat Cooper, a brit miniszterelnök támogatását is elveszítheti, amennyiben Churchill úgy dönt, lehetetlen egyezkedni a tábornokkal. De Gaulle csak másnap reggel egyezett bele az indulásba, amikor a két York már a repülőtéren várta, hogy megkezdhesse az utazás első szakaszát a francia marokkói Rabatig.21

De Gaulle gépe Rabatból az egész éjszakán át tartó út után, június 4-én, pontosan reggel 06:00-kor szállt le Northoltban. Az utazást övező szigorú biztonsági intézkedések miatt Duff Cooper a gép lépcsőjén leereszkedve meglepetten látta a repülőtéren felvonuló díszőrséget, valamint a „Marseillaise”-t játszó RAF zenekart. Átadtak De Gaulle-nak egy jellegzetesen Churchillre valló üdvözlőlevelet. „Kedves De Gaulle tábornokom, Isten hozta partjainkon! Nagy jelentőségű katonai események küszöbén állunk!” Meghívta a tábornokot, hogy csatlakozzon hozzá a vonatán. „Ha délután fél kettőre ide tud érni, örömmel elfogyasztok önnel egy teát, azután átmegyünk Eisenhower tábornok parancsnokságára.”22

Duff Cooper különösnek találta az ötletet, hogy Churchill egy vonaton rendezte be a főhadiszállását. A szerelvényt végül egy Portsmouth melletti kis állomás mellékvágányán találták meg. „Tökéletesen abszurdnak” tartotta az elképzelést. Még jobban megdöbbent, amikor rájött, hogy Smuts tábornagy, a közismerten franciagyűlölő dél-afrikai tábornok is a miniszterelnök kíséretének részét képezi. Churchill azzal nyitotta a beszélgetést, hogy közölte De Gaulle-lal: azért hozatta át Afrikából, hogy elmondjon egy rádióbeszédet. Tovább rontotta a helyzetet, hogy szóba sem hozta a franciaországi civil ügyeket, holott De Gaulle-t az érdekelte volna leginkább.

Amikor Anthony Eden külügyminiszter a politikára terelte a szót, ami gyakorlatilag De Gaulle átmeneti kormányának folyamatos elutasítását jelentette Roosevelt részéről, a francia tábornok dühösen kifakadt. Haragját tovább táplálta az új fizetőeszköz, melyet az Egyesült Államokban nyomtattak, és szétosztottak a szövetséges katonák között. Közölte, hogy ezt a pénzt, melyet ő „une fausse monnaie”-nek (hamis fizetőeszköznek) tart, „a köztársaság kormánya nem hajlandó legálisnak tekinteni”.23 Ez a lényeges pont mintha elkerülte volna mind a brit, mind az amerikai hatóságok figyelmét. Ha nincs olyan kormány, amelyik támogatná ezeket a meglehetősen jellegtelenre sikerült bankókat – az amerikai katonák csak „cigarettakuponnak” nevezték őket –, akkor gyakorlatilag nem érnek semmit.

Churchill belement a vitába, megkérdezte, hogyan cselekedhetnének a britek az amerikaiaktól függetlenül.

– Fel fogjuk szabadítani Európát, de csak mert az amerikaiak velünk vannak! Egyvalamit tisztázzunk. Minden alkalommal, amikor döntenünk kell Európa és a nyílt tenger között, mi a nyílt tengert fogjuk választani. Minden alkalommal, amikor döntenem kell Roosevelt és ön között, Rooseveltet fogom választani.

De Gaulle hűvösen tudomásul vette a rendreutasítást, és mire sor került az ebédre, lenyugodtak a kedélyek.

– De Gaulle-ra, aki soha nem fogadta el a vereséget – emelte a poharát Churchill.

– Nagy-Britanniára, a győzelemre, Európára – felelte a francia.24

Ebéd után együtt indultak a Southwick House-hoz. Eisenhower és Bedell Smith ismertették De Gaulle-lal az Overlord tervét. Ike mindvégig barátságos és elbűvölő volt, jól leplezte az időjárás miatti idegességét. Ám mielőtt a francia távozott volna, megmutatta neki annak a rádiós beszédnek a másolatát, melyet De Gaulle-nak kellett elmondani a D-napon a francia lakosoknak. Bár sokat finomított Roosevelt ellentmondást nem tűrő parancsán, a beszéd semmilyen módon nem ismerte el az ideiglenes kormány fennhatóságát, sőt utasította a francia polgárokat, hogy a szövetséges főparancsnokságnak engedelmeskedjenek, „amíg ők maguk meg nem tudják választani saját képviselőiket és kormányukat”. De Gaulle számára ez a legrosszabb rémálmai valóra válását, Franciaország angolszász megszállását jelentette. Ennek ellenére uralkodott magán, és csupán annyit mondott, szeretne „néhány változtatást javasolni Eisenhower beszédében”. Ike megígérte, hogy fontolóra veszi a javaslatait, hiszen még maradt idő változtatásokat eszközölni.25

De Gaulle már London felé tartva tudta meg, hogy javaslatait nem fogadták el időben, mivel a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának beleegyezése is kellett volna hozzá. Bosszúból másnap reggel, Eisenhower és a megszállt országok vezetői után nem volt hajlandó beszédet intézni a BBC adásában a francia néphez. Ezenkívül utasítást adott a brit és amerikai hadosztályokhoz rendelt francia összekötő tiszteknek, hogy ne csatlakozzanak a kijelölt egységhez, mert a polgári adminisztráció kérdésében nem sikerült megegyezni. Amikor Churchill a háborús kabinet ülésén értesült a hírről, éktelen haragra gerjedt.

Aznap éjjel Eden és De Gaulle nagykövete, Pierre Viénot közvetítettek a két dühös államfő között, hogy megpróbálják helyrehozni a kárt. De Gaulle indulatosan közölte Viénot-val, hogy Churchill egy „gengszter”. A nagykövet ezután találkozott a miniszterelnökkel, aki azt mondta, „De Gaulle a harc kellős közepén árulást követett el”. Megparancsolta, hogy vigyék vissza a tábornokot Algírba, „ha kell, láncra verve”.

A június 4-ei vasárnap este legfontosabb eseményére a fenti drámák ellenére is a Southwick House könyvtárában került sor. Stagg és kollégái a délután folyamán megállapították, hogy a közelgő, alacsony légnyomású légköri front az Atlanti-óceán fölött koncentrálódott, ugyanakkor le is lassult. Ez arra utalt, hogy a rossz időjárás közepette lesz egy nyugodt időszak, amikor el lehet indítani az inváziót. 21:30-kor elkezdődött a megbeszélés, és hívatták Stagget. A jelenlévők közül nem sokan voltak optimisták. Az ablakot eső és szél ostromolta, és el tudták képzelni, hogy érezheti magát ilyen körülmények között az a több tízezer katona, akik a partok mentén lehorgonyzott partra szálló járműveken és hajókon vesztegeltek.

– Uraim – kezdte Stagg –, a tegnap esti jelentésem óta gyors és jelentős változások zajlottak le az Atlanti-óceán északi részén.26 Hétfő estéhez képest valamelyest javult a helyzet. Az időjárás nem lesz ideális, de a hadművelet végrehajtható.

A jelentés után célirányos kérdések következtek, majd izgatott tanácskozás vette kezdetét.

– Egyvalamiről ne feledkezzünk meg – vágott közbe Ramsay tengernagy. – Ha az Overlord kedden elindul, félórán belül előzetes figyelmeztetést kell küldenem az egységeimnek. Viszont ha elindulnak, és újra vissza kell hívni őket, akkor szerda előtt szó sem lehet a folytatásról.

Leigh-Mallory újfent kifejezésre juttatta aggodalmát a bombázóit érintő látási viszonyok miatt, de Eisenhower a meglehetősen szokatlan öltözéket, őzbarna pulóvert és buggyos kordbársony nadrágot viselő Montgomeryhez fordult.

– Lát valami okot, miért ne indulhatnánk kedden?

– Nem – felelte határozott orrhangján Monty. – Ha engem kérdez, gyerünk!

Odakint a folyosón törzstisztek ültek kitöltött, aláírásra váró parancsokkal. Mindkét alternatívára rendelkeztek egy készlettel.

Június 5-én, hétfőn a korai órákban újabb adatok érkeztek, és megerősítették a várható változást az időjárásában. Stagg a reggeli megbeszélésen már sokkal magabiztosabban állhatott ijesztő hallgatósága elé. A feszültség enyhült, „a főparancsnok és a tisztjei mintha újjászületek volna” – írta később. Eisenhower vigyora is visszatért. Megbeszélték a további részleteket, de már mindenki alig várta, hogy távozhasson, és a helyiség gyorsan kiürült. Rengeteg munka várt rájuk, hogy a majd tucatnyi nemzet 5000 hajója újra kifusson a tengerre, és elinduljon az előre meghatározott útvonalon. A Királyi Haditengerészet aknaszedőkből álló flottájának kellett megtisztítania előttük egy széles sávot, egészen a francia partokig. Ramsay tengernagy különösen aggódott a sérülékeny járművek legénységéért. Nagyon nagy veszteségekre számítottak.

Most, hogy meghozta a nagy döntést, Eisenhower a portsmouth-i South Parade mólóhoz ment megnézni az utolsó csapatok behajózását. „Mindig feldobta, ha beszélhetett a katonákkal” – írta a naplójába szárnysegédje, Harry Butcher. Ebédre visszatértek a főparancsnok Southwick House-i lakókocsijába „kopók és rókát”, majd sakkot játszani. Butcher már megszervezte, hogy a főparancsnok aznap este néhány újságíró társaságában áthajtson a Greenham Common-i repülőtérre, és látogatást tegyen a 101. légideszant-hadosztálynál. Az alakulatnak 23:00-kor kellett elindulnia egy olyan küldetésre, melyet Leigh-Mallory már előre katasztrófának tekintett.27

Ellentétben a gyalogsággal és egyéb egységekkel, melyeket szögesdróttal körbekerített „kolbászokba” zártak, a légideszant-csapatokat egyenesen azokra a repülőterekre szállították, ahonnan fel kellett szállniuk. A 82. légideszant-hadosztály Nottingham közelében várakozott, a 101. pedig a Londontól nyugatra lévő megyékben. A katonák öt napja vesztegeltek a repülőgéphangárokban a sorokba rakott priccsek és padok között. Újra és újra szétszedték és leolajozták fegyvereiket, megélezték bajonettjüket. Néhányan Londonban vásároltak kommandós kést, mások éles pengékkel fegyverkeztek fel.28 Megtanították őket, hogyan végezzenek néma csendben egy emberrel a nyaki véna és a hangszálak elmetszésével. A légi deszantos kiképzés nem csak fizikailag volt megterhelő. Volt, akinek „disznók beleiben és vérében kellett kúsznia, hogy egy kicsit megedződjön”.29

Hogy eltereljék gondolataikat a halasztás miatt megnyúlt idegőrlő várakozás idején, a tisztek gramofonokat hoztak, melyekből olyan dalok szóltak, mint az „I’ll Walk Alone” és a „That Old Black Magic”. Szereztek néhány vetítőgépet is, és filmeket néztek, elsősorban Bob Hope-mozikat. Sok ejtőernyős „Axis Sallyt”[3] hallgatta a berlini rádióban, mert ő mindig jó zenéket adott, „Otthon, édes otthon” című műsorában pedig náci propagandát közvetített. Hiába mondta el több ízben is a D-nap előtt, hogy a németek várnak rájuk, a legtöbben ezt csak tréfának tekintették.

Megjelent a Vöröskereszt is, a fiatal női önkéntesek fánkot és kávét osztogattak a standjukon. Többen közülük még a cigarettájukat is odaadták a katonáknak. Az étkezésekkor bélszínt, krumplit és fagylaltot osztottak, és a szokatlan luxus elkerülhetetlenül kiváltotta a vágás előtti hizlaláshoz kapcsolódó fekete humort. A 82-esek Nottinghamben halat ettek burgonyával, és rengeteg helyi barátra tettek szert. Ők is meghatódtak, mert a helyiek tömegesen vonultak ki a búcsúztatásukra, némelyek könnyeztek, amikor a teherautók elvitték az ejtőernyősöket a repülőtérre.

Sokan szerencsejátékkal próbálták elterelni gondolataikat az előttük álló vállalkozásról, először a kétes kinézetű inváziós pénzt, majd megtakarított dollárjaikat és fontjaikat tették fel kockára vagy blackjackre. Egy katona, aki 2500 dollárt nyert – ami akkoriban jelentős összegnek számított –, szándékosan addig játszott, amíg el nem veszített mindent. Úgy érezte, ha nála marad a pénz, azzal aláírja saját halálos ítéletét.30

Az ejtőernyősök átvizsgálták fő- és tartalék ernyőjüket, hogy biztosan minden rendben legyen. Mások búcsúlevelet írtak családjuknak, kedvesüknek arra az esetre, ha elesnének. Becses fényképek kerültek elő a tárcákból, és vándoroltak át a sisakok belsejébe. Minden személyes okmányt és civil holmit begyűjtöttek és összecsomagoltak a visszatérésig. A káplánok istentiszteletet tartottak a hangár sarkában, a katolikusok meggyóntak.

Az elmélkedés csendes perceivel nem is alkothatott volna élesebb kontrasztot némelyik ezredparancsnok lelkesítő beszéde. „Ugró” Johnson ezredes, az 501. ejtőernyős gyalogezred parancsnoka dzsipjével behajtott a hangárba, és felugrott az ideiglenes emelvényre. Johnson, aki azért kapta becenevét, mert hajlandó volt szinte bármilyen repülő eszközből kiugrani, mindkét csípőjén gyöngyház markolatú revolvert viselt. „Nagyszerű érzés volt, elkapott minket a csata izgalma” – írta az egyik ejtőernyős.31 Johnson a rövid bátorító szónoklatot követően lehajolt, előhúzott egy hosszú kommandós kést a bakancsa szárából, és megvillantotta a feje fölött.

– Mielőtt holnap reggel felkel a nap – kiáltotta –, ezt a kést egész Európa legmocskosabb, legrohadtabb, legveszélyesebb nácijának a szívébe akarom döfni!

A katonák harsány éljenzéssel feleltek, és ők is a magasba emelték a késeiket.31

Maxwell Taylor tábornok figyelmeztette embereit a 101-eseknél, hogy az éjszakai harc felettébb zűrzavaros lesz. Nehezen tudják majd megkülönböztetni a barátot az ellenségtől, ezért a sötétben csak gránáttal és késsel harcoljanak, a tűzfegyverekkel várjanak hajnalig. Egyik ejtőernyőse szerint azt is mondta, hogy „a foglyok ejtése nagymértékben akadályozhatja a feladat sikeres elvégzését, ezért szabaduljunk meg tőlük, ahogy jónak látjuk”.32

Talán „Karcsú Jim” Gavin dandártábornok, a 82. légideszant-hadosztály parancsnoka mondta a legvisszafogottabb beszédet:

– Emberek, amin az elkövetkező napokban át fognak menni, azt később egymillió dollárért sem cserélnék el, de az is biztos, hogy a közeljövőben nem vágynak majd hasonló élményre. Legtöbbjüknek ez lesz az első harc, amiben részt vesznek. Ne feledjék el, hogy ölniük kell, különben magukat ölik meg.33

Gavin mondatai mély nyomot hagytak az emberekben. Egyik hallgatója a csendes beszéd után a következőt írta: „Azt hiszem, a pokolba is követtük volna.” Egy másik tiszt a sokktaktika mellett döntött, és közölte az előtte felsorakozott katonákkal:

– Nézzék meg a maguktól jobbra és balra álló fickót. Az első normandiai hét után csak a bal oldali lesz életben.34

Nem kétséges, hogy az amerikai légi deszantosok túlnyomó részénél nagyon magas szintű motiváció dolgozott. A fegyelmet betartatni akaró tisztek egyik leghatékonyabb módszere az volt, ha megfenyegették a katonát, hogy nem vehet részt az invázióban.

A harc előtti rituálék közé tartozott a fej kopaszra borotválása, hogy a szanitécek könnyebben hozzáférjenek a fejsebekhez, sokan viszont úgy döntöttek, mohikán stílusban meghagynak egy keskeny csíkot. Ez tovább erősítette a hollywoodi gengszterfilmek és később a Wehrmacht propagandarészlege által táplált hiedelmeket, miszerint az amerikai légideszant-egységek az Egyesült Államok legszigorúbb börtöneiből és „az amerikai nyomornegyedek csőcselékéből” (übelste Untermenschentum amerikanischer Slums) sorozza be tagjait. A deszantosok feketére festették az arcukat, többnyire a kályhából származó korommal, de néhányan cipőpasztát használtak, és voltak, akik a „ki néz ki ijesztőbben” vetélkedés keretében fehér csíkokat is mázoltak magukra.35

Ugróruhájuk bal vállát a hadosztályembléma, a jobbot az amerikai zászló díszítette. Az egyik katona, aki kapott két extra karton Pall Mallt egy vöröskeresztestől, a nadrágja szárában helyezte el a dobozokat. Ám akiket elárasztott területre dobtak le, azoknak további kellemetlenséget jelentett ez a rejtekhelyválasztás. A cipőfűzőket és a szíjakat a lehető legszorosabbra húzták, mintha az bármiféle védelmet nyújthatott volna a rájuk váró tűzharcban. Az ejtőernyősök még több lőszert vételeztek, amivel viszont túlterhelték magukat. Attól féltek a legjobban, hogy üres fegyverrel kell szembenézniük az ellenséggel. „Pancho Villa stílusban” töltényhevedereket vetettek keresztbe a vállukon, a kulacsokat csurig töltötték, a zsákokba extra zoknik és alsónadrágok kerültek. Az álcahálóval bevont sisakok hátsó részére géz segítségével elsősegélycsomagot rögzítettek, nyolc szulfamid tablettát és két ampulla morfiumot – „egyet a fájdalomnak, kettőt az örökkévalóságnak”.36

A zsebek és a táskák dudorodtak, nem csak a 150 darab .30-as lőszertől, hanem a D-fejadag csokoládészeletektől is, melyek felülete leginkább a félig megkötött betonra hasonlított, valamint egy brit Gammon gránáttól, amely voltaképpen egy gyapjúzoknira emlékeztető zsákba csomagolt, fél kilogramm súlyú C2-es plasztik robbanóanyag volt. Ezt a rögtönzött bombát hatékonyan lehetett alkalmazni páncélos járművek ellen (az ejtőernyősök „kézi tüzérségnek” nevezték), de más okokból is népszerű volt. A gyors égési sebességű robbanóanyag apró mennyiségével fel lehetett melegíteni a K-fejadag kávéját anélkül, hogy füst szállt volna fel a lövészgödörből.

A dögcédulákat összeragasztották, hogy ne csapjanak zajt. A cigarettát és az öngyújtót más létfontosságú tárgyakkal együtt (mosó- és borotválkozófelszerelés, víztisztító tabletták, huszonnégy lap vécépapír, francia szótár) a nyakukba akasztott kenyérzsákba tették, és ide került a túlélőfelszerelés is – egy selyemre nyomtatott térkép, egy fűrészlap, egy iránytű és némi pénz. A kiutalt tárgyak csodálattal töltötték el a vidéki srácokat, akik otthon csak összeeszkábált vagy javított holmikkal találkoztak.

A kisebb tárgyakon kívül ott volt még a gyalogsági ásó és a katona fegyvere, általában egy kihajtható válltámaszú karabély a „hegedűtoknak” nevezett táskában, melyet a mellükre szíjaztak. Mások Thompson géppisztolyt vittek magukkal. A Bazookákat kettészedték, és a páncéltörő gránátokkal együtt az ugrás alatt szabadon lengő lábzsákokba tették. Ezek a zsákok önmagukban akár harmincöt kilót is nyomhattak.

Az ejtőernyősöknek is megvoltak a saját babonáik. Sokan előre látták a halálukat. Az egyik katona emlékezett egy Johnny nevű srácra. „Csak állt ott, és bámult a semmibe. Odamentem hozzá, és megkérdeztem: »Mi az ábra, Johnny?« »Nem hiszem, hogy túlélem – felelte. – Ugyan már, nem lesz semmi gond« – mondtam neki. Kicsit meg is ráztam, mert eléggé kábultnak tűnt. Mint később kiderült, az elsők között ölték meg Normandiában.”37

Amikor Eisenhower Cadillac parancsnoki autója – és mögötte az újságírók és fotósok konvoja – megérkezett Greenham Commonba, a tábornok váltott néhány szót Maxwell Taylor tábornok 101. légideszant-hadosztályának katonáival, még mielőtt felszálltak volna a repülőgépekre. Nehéz volt nem gondolni Leigh-Mallory komor jóslatára, miszerint ezek az emberek szinte kivétel nélkül a halálukba indulnak. Ám Eisenhower „kötetlen és barátságos viselkedése a katonákkal” még saját szárnysegédjét is meglepte. Egy texasi fiatalember munkát ajánlott a főparancsnoknak a háború után, marhapásztorként. Ike megkérdezte a légi deszantos tiszteket, van-e az embereik között kansasi. Remélte, hogy talál valakit a szülővárosából, Abilene-ből. Végül odaküldtek hozzá egy Oyler nevű ejtőernyőst.38

– Mi a neve, katona? – kérdezte tőle Eisenhower.

Oyler teljesen lebénult a tábornok előtt. Barátai odakiáltották neki a nevét, hogy felfrissítsék a memóriáját. Ike ezután a szülővárosa felől érdeklődött.

– Wellington, Kansas – felelte a fiatalember.

– Ó, az Wichitától délre van. – A főparancsnok tovább érdeklődött az iskolái felől, a szolgálatról, és hogy van-e barátnője Angliában. Oyler kissé felengedett, és válaszolt az összes kérdésre a kiképzésről és arról, hogy szerinte a bajtársai készen állnak-e a bevetésre. – Tudja, Oyler, a németek öt éve csépelnek minket, és elérkezett a visszavágó ideje. – Megkérdezte az ejtőernyőst, hogy fél-e, és igenlő választ kapott. – Átkozottul ostoba lenne, ha nem félne. Az a trükk, hogy mozgásban kell maradni. Ha megáll, ha elkezd gondolkodni, elveszíti a koncentrációját, kiesik a ritmusból. Veszteség lesz magából. A legtökéletesebb megoldás, ha állandóan mozog.39

Azokban a percekben pontosan a mozgás volt az ejtőernyősök legnagyobb problémája. Annyi felszerelést kellett cipelniük, hogy csak vonszolni tudták magukat a kifutópálya mellett felsorakozott repülőgépekig.

A C–47-es Skytrainek (a britek Dakotának hívták őket) földi személyzete keményen dolgozott. Az utolsó pillanatban minden inváziós gépet feketére festettek, a törzsön és a szárnyakon fehér csíkokkal, hogy a szövetséges hajók könnyebben felismerjék őket. Némelyik ejtőernyős elborzadt a látványtól. „Pokolian meglepődtünk, amikor megpillantottuk a széles sávokat a törzsön és a szárnyakon. Úgy véltük, ezzel tökéletes célpontot kínálunk minden lövésznek, aki rajtunk akar gyakorolni.”40

A „baráti tűz” veszélye az egyik legnagyobb probléma volt, különösen a légi szállítású erők számára. 1943 júliusában, Szicília inváziójakor az Egyesült Államok haditengerészetének légvédelmi tüzérei egyaránt tüzet nyitottak a szövetséges szállítógépekre és a hozzájuk kapcsolt vitorlázókra. Hogy elkerüljék a tüzet, a kétségbeesett pilóták leoldották a vitorlázógépek vontatókábelét, így azok a tengerbe csapódtak. Több mint egy tucat vitorlázó veszett oda a katasztrófában. Ezúttal az inváziós flotta elkerülése érdekében úgy tervezték meg az útvonalat, hogy a gépek nagy ívű nyugati kitérőt tegyenek, és a Csatorna-szigetek felől érkezzenek a Cotentin-félszigethez.

Az ejtőernyősök által csak „esetlen madárnak” nevezett C–47-esek közül soknak neveket és szimbólumokat festettek az orrára. Az egyik kép például ördögöt ábrázolt, aki tálcát tartott a magasba, rajta fürdőruhás lánnyal. És alatta a szöveg: „A mennyország várhat.” Egy másik gép neve sokkal kevésbé volt biztató: „Miss Carriage[4].”

A gépek megtöltése negyven percet vett igénybe, mert a túlterhelt ejtőernyősöket úgy kellett felsegíteni a lépcsőn, akár a régi páncélos lovagokat a hátasukra. És miután felültek, egy részüknek le kellett szállnia „még egy utolsó brunyálásra”. A csapatszállító századok pilótái egyre jobban aggódtak a súly miatt. Mindegyik repülőgépnek tizenhat-tizennyolc katonát kellett vinnie, és a repülősök ragaszkodtak a méréshez. Az eredmény láttán még gondterheltebbé váltak.

Egy őrmester szállt fel elsőként, ő került a gép elejébe, utolsónak pedig a szakaszparancsnok, aki első lesz az ugrásnál. Az utolsóként ugró tiszthelyettes a „toló”, ő gondoskodik róla, hogy senki ne maradjon a gépen, és ne dermedjen le. „Egy katona megkérdezte az őrmestert, igaz-e, hogy le kell lőnie azt, aki nem hajlandó ugrani. Halk igenlő választ kapott, mire mindenki elhallgatott.”41

A 82. légideszant-hadosztály 505. ejtőernyős gyalogezredének berakodáskor súlyos sokkot kellett átélnie. A géptörzsben felrobbant egy Gammon gránát, néhány katona meghalt, a repülőgép kigyulladt. A túlélőket átvezényelték egy később induló gépre. Aznap éjjel semmi nem késleltethette a felszállást.

A motorok felpörögtek, a megrakott C–47-esek végtelennek tűnő sorban nekivágtak a Greenham Common-i kifutópályának. Eisenhower tábornok könnyes szemmel figyelte őket, és tisztelgett a távozó 101-eseknek.

Churchill azon az estén a De Gaulle miatt keletkezett problémák közepette szánt néhány gondolatot erős keleti szövetségesüknek is. Megpróbálta rávenni Sztálint, hogy nyári offenzíváját a normandiai invázióval összhangban hajtsa végre. Április 14-én a következő üzenetet küldte neki: „Saját számításaink pontos elvégzése érdekében kérem, tudassa velünk offenzívájának méreteit.”42

Sztálin egy évvel korábban már lemondott arról, hogy a nyugati szövetségesek valaha is megindítják a nyugat-európai inváziót, melyet 1942 óta ígérgettek. Churchill egy indirekt vagy periferiális stratégiát részesített előnyben a Földközi-tengeren, hogy elkerüljön egy újabb franciaországi vérfürdőt, amely megtizedelte generációját. Végül neki lett igaza az invázió késleltetésével, de nem azért, amiért ő gondolta. Az angol–amerikai seregek egyszerűen még nem álltak készen sem hadianyag, sem képzett emberi erő tekintetében ahhoz, hogy korábban végrehajtsanak egy ilyen hadműveletet. Egyetlen hiba katasztrófát eredményezhetett volna. Ám sem a kifogások, sem a valós okok nem hatották meg Sztálint, aki soha nem mulasztotta el emlékeztetni szövetségeseit az ígéretükre. „Ne feledje el – írta Churchillnek 1943 júniusában –, hogy a hadművelettel milliók életét menthetnék meg Nyugat-Európa és Oroszország megszállt területein, és mérsékelhetnék a szovjet hadsereg óriási áldozatait, melyhez képest az angol-amerikai csapatok veszteségei csupán közepesnek tekinthetők.” Addigra már hétmillió szovjet katona esett el a háborúban.43

A novemberi teheráni konferencián Roosevelt – Churchill legnagyobb csalódására – közölte Sztálinnal, hogy a normandiai invázió mellett Dél-Franciaországban is partra szállnak az Anvil hadművelet keretében. Churchill és Brooke azóta ellenezték ezt a tervet, mióta az amerikaiak megálmodták. Az Anvil ugyanis elvonta az olaszországi csapatok tartalékait és erőforrásait, és így nem válhatott valóra Churchill álma a benyomulásról a Balkán északi részébe és Ausztriába. A miniszterelnök látta a Vörös Hadsereg drámai előretörésének következményeit, és félt Közép-Európa szovjet megszállásától. Roosevelt azonban abban a hitben ringatta magát, ha nem konfrontálódnak Sztálinnal, akkor megvalósítható a háború utáni tartós béke, amelyet a későbbiekben létrehozni kívánt Egyesült Nemzetek Szervezete felügyelne. Az amerikai elnök úgy vélte, Churchillt túlságosan megvezetik az imperialista és geopolitikai reakciós impulzusok. Hitt benne, ha amerikai segítséggel sikerül legyőzni a náci Németországot, akkor Európában maguktól is rendeződnek a dolgok.

Sztálin elégedett volt, mert a teheráni konferencián biztosították róla, hogy az invázióra még a tavasz folyamán sor kerül. Aztán újra bizalmatlanná vált, amikor megtudta, hogy még a főparancsnokot sem nevezték ki. Szkepticizmusa megmaradt azt követően is, hogy Roosevelt kijelölte Eisenhowert. Február 22-én üzenetet kapott Guszevtől, Londoni nagykövetétől. „Egyéb forrásokból, elsősorban amerikai és brit tudósítóktól azt hallottuk, hogy a második front megnyitásának időpontja márciusról áprilisra, talán májusra tolódik.”44 És amikor Roosevelt végül megírta a dátumot, Sztálin külügyminisztere, Visinszkij bekérette az amerikai nagykövetet, hogy megkérdezze, mit jelent a D-napban a „D” betű.45

A nagy vállalkozás előestéjén Churchill elküldhette üzenetét Sztálinnak azzal a boldog tudattal, hogy a nyugati szövetségesek végre megfizetik tartozásukat a szovjet népnek. „Éppen akkor tértem haza, két napot töltöttem Eisenhower parancsnokságán, figyeltem a távozó csapatokat. A tábornok kénytelen volt elhalasztani az indulást, de az időjárás végül kedvező fordulatot vett, és ma éjjel elindulunk.”46

1. Szövetséges parancsnokok a D-nap előtt: (elöl) Tedder, Eisenhower és Montgomery; (hátul) Bradley, Ramsay, Leigh-Mallory és Bedell Smith

2. Von Rundstedt tábornagy meglátogatja a 12. Hitler Jugend SS-páncéloshadosztályt: (balról jobbra, állva) Rundstedt, Kurt Meyer, Fritz Witt és Sepp Dietrich az I. SS-páncéloshadtesttől

3. Rommel szemlét tart az Atlanti Falnál

Jegyzetek

RÖVIDÍTÉSEK

ADdC – Archives départementales du Calvados, Caen

AdM – Archives de la Manche, Saint-Lô

AFRHA – Air Force Research Historical Agency, Maxwell Légi Bázis, Alabama

AHB – Air Historical Branch, Védelmi Minisztérium, Northwood

AN – Archives Nationales, Párizs

AVP – Archives de la Ville de Paris

AVPRF – Arkhiv Vneshnoi Politiki Rossiiskii Federatsii (Orosz Államszövetség Külpolitikai Archívuma), Moszkva

BA-MA – Bundesarchiv-Militärarchiv, Freiburg-im-Breisgau

BD – Bruce Diary, David Bruce iratai, Virginiai Történelmi Társaság, Richmond, Virginia

BfZ-SS – Bibliothek für Zeitgeschichte, Sammlung Sterz, Stuttgart

CAC – Churchill Archive Centre, Churchill Főiskola, Cambridge

CMH – Center of Military History, Washington, DC

CRHQ – Centre de Recherche d’Histoire Quantitative, Caeni Egyetem

CWM/MCG – Canadian War Memorial/Mémorial Canadien de la Guerre

DDEL – Dwight D. Eisenhower Library, Abilene, Kansas

DTbA – Deutsches Tagebucharchiv, Emmendingen

DWS – Department of War Studies, Királyi Katonai Akadémia, Sandhurst

ETHINT – European Theater Historical Interrogations, 1945, USAMHI

FMS – Foreign Military Studies, USAMHI

HP – Harris Papers, RAF Múzeum, Hendon

IfZ – Archiv des Instituts für Zeitgeschichte, München

IHTP-CNRS – Jelentések a franciaországi német katonai parancsnoktól, és a jelentések összefoglalója a francia prefektusoktól, 1940–44. Szerkesztette a Párizsi Német Történelmi Intézet és az Institut d’Histoire du Temps Présent, átdolgozta Regina Delacor, Jürgen Finger, Peter Lieb, Vincent Viet és Florent Brayard.

IMT – International Military Tribunal

IWM – Imperial War Museum, archívum, London

LHCMA – Liddell Harc Centre for Military Archives, London

LofC – Library of Congress, Veterán Történelmi Program, Washington, DC

MdC – Mémorial de Caen, archívum, Normandia

MHSA – Montana Historical Society Archives

NA II – National Archives II., College Park, Maryland

NAC/ANC – National Archives of Canada/Archives Nationales du Canada

NWWIIM-EC – National World War II Museum, Eisenhower Center, archívum, New Orleans

OCMH-FPP – Office of the Chief of Military History, Forrest Pogue Papers, Forrest C. Pogue interjújegyzetei, Supreme Command, Washington, 1954, USAMHI

PDDE – The Papers of Dwight David Eisenhower, III. köt., The War Years, szerk. Alfred D. Chandler, Baltimore, MD, 1970.

PP – Portal Papers, Krisztus Egyháza Könyvtár, Oxford

ROHA – Rutgers Oral History Archive

SHD-DAT – Service Historique de la Défense, Département de l’Armée de Terre, Vincennes

SODP – Senior Officers’Debriefing Program, Egyesült Államok Hadserege Katonai Főiskola, Carlisle, Pennsylvania

SWWEC – Second World War Experience Centre, archívum, Horsforth, Leeds

TNA – The National Archives, Kew

USAMHI – United States Army Military History Institute, Egyesült Államok Hadserege Katonai Főiskola, Carlisle, Pennsylvania

WLHUM – Wellcome Library for the History and Understanding of Medicine, London

WWII VS – World War II Veterans’ Survey, USAMHI

Ezenkívül az alábbi személyek naplóit használtam fel:

Stanley Christopherson alezredes, Sherwoodi Ranger Lovasság

William Helm hadnagy, 210. tábori elsősegélyhely, 177. dandár, 59. gyaloghadosztály

Myles Hildyard százados, hírszerző tiszt, 7. páncéloshadosztály

T. T. Ritson hadnagy, RHA

1. A DÖNTÉS

Stagg, J. M., Forecast for Overlord, London, 1971., 69. oldal

Butcher, Harry C., Three Years with Eisenhower, London, 1946., 479. oldal

TNA WO 219/5187

TNA KV 2/39-2/42 és 2/63-2/71

TNA KV 2/2098

TNA HW 1/2927

TNA HW 8/86

TNA HW 40/6

D’Este, Carlo, Eisenhower, New York, 2002., 518. oldal

Megbeszélés, június 2., 10:00 TNA WO 205/12

Cornelius Ryan interjú, Ohio University Library Department of Archives and Special Collections

Alan Brooke, War Diaries 1939–1945, London, 2001., 575. oldal

Hart-Davis, Duff [szerk.], King’s Counsellor, Abdication and War, the Diaries of Sir Alan Lascelles, London, 2006., 196–7. oldal

LHCMA Liddell Hart 11/1944/11

Moses, Harry, The Faithful Sixth, Durham, 1995., 270. oldal. Köszönettel tartozom a témában nyújtott segítségükért Miles d’Arcy-Irvine-nak, Philip Windsor-Aubrey őrnagynak, C. Lawton őrnagynak, Mr. Harry Mosesnak, a The Faithful Sixth írójának, valamint Mr. Richard Atkinsonnak.

NA II 407/427/24132

Blumenson, Martin, The Battle of the Generals, New York, 1993., 35. oldal

Kenner vezérőrnagy, fő tisztiorvos, SHAEF, OCMH-FPP

Idézet Butchertől, July 11., 525. oldal

L. Scott-Bowden vezérőrnagy, SWWEC T2236

Robert A. Wilkins, 149. utász zászlóalj, NWWIIM – EC

Reddish, Arthur, A Tank Soldier’s Story, magánkiadás, dátum nélkül, 21. oldal

Idézet, Hills, Stuart, By Tank into Normandy, London, 2002., 64. oldal

LofC

Panter-Downes, Mollie, London War Notes, London, 1971., 324. oldal

Ernest A. Hilberg, 18. gyalogezred, 1. hadosztály, NWWIIM – EC

Stagg, 86. oldal

uo., 88. oldal

uo., 91. oldal

Stagg, 97–98. oldal

Butcher, 481. oldal

Stagg, 99. oldal

2. A LOTARINGIAI KERESZT

Lord Alan Booke tábornagy, War Diaries 1939–1945, London, 2001., 553–4. oldal (június 5.)

C. H. Bonesteel III. ezredes, G–3 Tervezés, 12. hadseregcsoport, OCMH-FPP

TNA HW 1/12309

CAC CHAR 20/136/004

Butcher idézi Thompson fregattkapitányt, Harry C. Butcher, Three Years with Eisenhower, London, 1946., 480. oldal

Alan Brooke, június 4., 553. oldal

A miniszterelnök az elnöknek, február 23., válaszként a 457, TNA PREM 3/472 számú sürgönyre

Idézet: Lacouture, Jean, De Gaulle – The Rebel 1890–1944, New York, 1990., 511. oldal

Tombs, Robert és Isabelle, That Sweet Enemy, London, 2006., 569. oldal

A miniszterelnök az elnöknek, április 20., TNA PREM 3/472

Május 13., TNA PREM 3/472

PDDE, 1592. oldal

SCAF 24, május 11., TNA PREM 3/345/1

A miniszterelnök az elnöknek, május 12., TNA PREM 3/472

SHD-DAT 11 P 218

Idézet: Hasting, Max, Overlord, London, 1984. 69. oldal

A miniszterelnök az elnöknek, május 26., TNA PREM 3/472

Május 13., TNA PREM 3/472

Foot, M. R. D., SOE in France, London, 1966., 241. oldal

TNA PREM 3/345/1

Duff Cooper naplója, június 2., Norwich, John Julius [szerk.], The Duff Cooper Diaries, London, 2005., 306. oldal

TNA PREM 3/345/1

De Gaulle, Charles, Mémoires de Guerre, II. köt., Párizs, 1959., 223–4. oldal

Idézet: Lacouture, 521–2. oldal

Bedell Smith Churchillnek, június 5., TNA PREM 3/339/6

Stagg, 113. oldal

Butcher, 482. oldal

Carl Cartledge első osztályú közlegény, 501. ejtőernyős gyalogezred, 101. légideszant-hadosztály, WWII VS

William True, NWWIIM – EC

Arthur B. „Dutch” Schultz, „C” század, 505. ejtőernyős gyalogezred, 82. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

Parker A. Alford, 3. zászlóalj, 501. ejtőernyős gyalogezred, NWWIIM – EC

Don Malarkey, „E” század, 506. ejtőernyős gyalogezred, 101. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

Edward C. Boccafogli, 508. ejtőernyős gyalogezred, 82. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

S. H. Matheson vezérőrnagy, ezredadjutáns, 506. ejtőernyős gyalogezred, 101. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

BA-MA RW 2/v.44, Idézet: Lieb, Peter, Konventioneller Krieg oder Weltanschauungskrieg? Kriegführung und Partisanenbekämpfung in Frankreich 1943/44, München, 2007., 132. oldal

Carl Cartledge első osztályú közlegény, 501. ejtőernyős gyalogezred, 101. légideszant-hadosztály, WWII VS

Edward C. Boccafogli, 508. ejtőernyős gyalogezred, 82. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

Butcher, 485. oldal

Sherman Oyler, 502. ejtőernyős gyalogezred, 101. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

Edward J. Jeziorski, 507. ejtőernyős gyalogezred, NWWIIM – EC

Tomaso William Porcella, 3. zászlóalj, 508. ejtőernyős gyalogezred, 82. légideszant-hadosztály, NWWIIM – EC

A miniszterelnök Sztálinnak, április 14., TNA PREM 3/472

Sztálin a miniszterelnöknek, 1943. június 24., TNA PREM 3/333/5

Guszev naplója, AVPRF 59a/7/p13/6 p. 357–8

AVPRF 06/6/p2/d22 p.147

A miniszterelnök Sztálinnak, június 6., TNA PREM 3/346

[1] A „dupla nyári időszámítást” használták, azért lehetett még világos.

[2] A gay kifejezés egyaránt jelent homoszexuálist, laza erkölcsűt, illetve színpompást, élénket – a ford.

[3] Ezt a nevet adták az amerikai katonák Mildred Gillarsnak, a maine-i Portlandből származó bukott színésznőnek, aki 1935-ben Németországba költözött, és a Radio Berlin bemondója lett. Zenét és náci propagandát közvetített, hogy rombolja a szövetségesek morálját. 1949-ben árulásért elítélték, tizenkét évet töltött börtönben.

[4] Miscarriage: küldemény téves kézbesítése – a ford.